ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1044/24 Справа № 190/1664/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Ю. В. Доповідач- Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Пищиди М.М.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Вишнівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай), -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, в якому просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 7,63 умовних кадастрових гектарів із земель запасу, що перебували у колективній власності колишнього КСП «Лозуватка» П`ятихатського району Дніпропетровської області розташованих на території Вишнівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з липня 1993 року вона почала працювати у колгоспі «Лозуватський», який був розташований на території П`ятихатського району Дніпропетровської області. Рішенням загальних зборів членів колгоспу від 14 лютого 1994 року позивача було прийнято в члени колгоспу. Протоколом №1 від 02 лютого 1993 року колгосп «Лозуватський» було перейменовано в КСП «Лозуватка», а 29 березня 2000 року перейменований в ПП «Лозуватка» П`ятихатського району Дніпропетровської області. 18 травня 1995 року КСП «Лозуватка» П`ятихатського району Дніпропетровської області отримало Державний акт на право колективної власності на землю І-ДП №000040, розмір паю по КСП становив 7,63 умовних кадастрових гектарів. На час видачі Державного акту на право колективної власності на землю позивач являлася членом КСП та працювала на вказаному підприємстві, була включена до списку осіб - членів КСП, що мають право на земельну частку (пай). У подальшому, - 01 лютого 2000 року її було виключено зі складу КСП . Тобто, на момент одержання КСП «Лозуватка» Державного акту на право колективйої власності, вона була членом КСП, була включена до списку осіб, які мають право на одержання земельної частки (паю) і мала правові підстави для отримання відповідного сертифікату. У той же час, сертифікат з невідомих причин їй не виданий, що у подальшому унеможливило отримати відповідний Державний акт на землю.
Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що право на позов у позивача виникло ще у 1995 році (коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників), що є загальновідомим фактом. Тому позивач, як член КСП «Лозуватка», повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Лозуватка» державного акта на право колективної власності на землю. Однак, позивач у передбачений законом строк не звернулася до суду з вказаними вимогами. Тому, звернувшись до суду у 2023 році, позивач пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав дізналася, або повинна була дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників. Жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали її звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, вона не надала.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що згідно копії державного акту на право колективної власності на землю серії І-ДП №000040, який видано КСП «Лозуватка» П`ятихатського району Дніпропетровської області місцезнаходження Лозуватська сільська рада П`ятихатського району, -вказаному власнику землі передається у колективну власність 5423,2 гектарів землі в межах згідно з планом, землю передано у колективну власність для ведення сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Лозуватської сільської ради народних депутатів від 17 травня 1995 року.(а.с.7-10)
Згідно копії додатку №1 до державного акту в списки громадян – членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства під номером 267 вказана російською мовою ОСОБА_4 (а.с.11-12).
В листі Управління з надання адміністративних послуг Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області зазначено згідно додатку 1 списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який є невід`ємною частиною до Державного акту на право колективної власності на зеилю КСП «Лозуватка» серії І-ДП №000040 від 18 травня 1995 року на території Лозуватської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області гр. « ОСОБА_4 » значиться за номером 267. Згідно Книги реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП «Лозуватка» П`ятихатського району Дніпропетровської області сертифікат на ім`я ОСОБА_1 відсутній. (а.с.14)
Згідно з копією архівного витягу протоколу №1 (вказано рос.мовою) "отчетно-виборного собрания уполномоченых колхозников колхоза имени «Лозуватский" от 14 февраля 1994 года, - ОСОБА_4 прийнята в члени колхоза.(а.с.15)
Згідно з копією архівного витягу протоколу №1 (вказано рос.мовою) "собрания уполнолмоченых членов колективного сельскохозяйственого предприятия «Лозуватка" от 1февраля 2000 года, - исключить из членов КСП согласно поданных заявлений :… ОСОБА_4 (а.с.16)
Згідно довідки виконавчого комітету Вишнівської селищної ради, - середній розмір земельної частки (паю), та кількість не витребуваних (паїв) по колишньому КСП «Лозуватка» на території селищної ради: середній розмір паю-7,63 ум.кад.га; невитребувані паї-2 шт. приблизною площею -15,26 ум.кад.га. (а.с.20)
Згідно довідки виконавчого комітету Вишнівської селищної ради №24 від 23.01.2023 року – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала без реєстрації за адресою : АДРЕСА_1 з 1992 по 1998 рік. (а.с.21)
Згідно копії розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 квітня 2000 р. №107-р – надано дозвіл на виготовлення сертифікатів на право на земельну частку (пай) членам ксп району, які були пропущені в основних списках та ксп «Дружба» в зв`язку із зменшенням розміру земельної частки (паю). (а.с.23-24)
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що право на позов у позивача виникло ще у 1995 році (коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників), що є загальновідомим фактом. Тому позивач, як член КСП «Лозуватка», повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Лозуватка» державного акта на право колективної власності на землю. Однак, позивач у передбачений законом строк не звернулася до суду з вказаними вимогами. Тому, звернувшись до суду у 2023 році, позивач пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав дізналася, або повинна була дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників. Жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали її звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, вона не надала.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до частини дев`ятої статті 5 ЗК України (в редакції 1990 року) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
За частинами шостою, сьомою статті 6 ЗК України (в редакції 1990 року) при обчислені розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів, враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.
Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.
Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України (в редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.
Відповідно до частини другої статті 23 ЗК України (в редакції 1990 року) державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільсько-господарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.
Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ Президента України №720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Відповідно до пункту 2 Указу Президента України №720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства,сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 лютого 2021 року у справі №635/2831/17 (провадження №61-19827св19) за загальним правилом особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством такого акта.
Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта направо колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).
Тобто насамперед право на земельну частку (пай) виникає з моменту видачі акта на право колективної власності на землю у членів колективного сільськогосподарського підприємства,сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, зазначених у списку, що додається до державного акта.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду член колективного сільськогосподарського підприємства,включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).
Доводи апеляційної скарги про те, що право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акту про право колективної власності, в якому ця особа вказана як так, що має право на земельну частку (пай), це право є непорушним, строк на його реалізацію законодавством не встановлено, а відтак воно підлягає захисту без обмеження строком позовної давності, колегія суддів не може прийняти до уваги, з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється
в три роки.
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
Згідно з вимогами статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).
Позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність
і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме – обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, доходить висновку про те, що хоча ОСОБА_3 мала право на земельну частку (пай) із земель резервного фонду або невитребуваних паїв КСП «Лозуватка», та право на позов у неї виникло ще у 1995 році, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитись з 1993 року, є загальновідомим фактом, а тому позивач повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) ще з часу видачі КСП «Лозуватка» 18 травня 1995 року державного акту на землю зі списком громадян, які мали право на земельну частку (пай).
Суд зобов`язаний застосувати наслідки спливу позовної давності без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.
Судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну позицію, зокрема у постановах від 12 червня 2019 року у справі №702/962/17 (провадження №61-40068св18), від 17 червня 2020 року у справі №600/528/16 (провадження №61-36780св18), від 09 вересня 2020 року у справі №637/53/18 (провадження №61-1048св19), від 03 листопада 2020 року у справі №530/1367/18 (провадження №61-19378св19), від 29 вересня 2021 року у справі №686/14921/19 (провадження №61-3107св20), від 04 жовтня 2021 року у справі №190/1185/20 (провадження №61-7084св21), від 22 грудня 2021 року у справі №662/1660/18 (провадження №61-6204св19), від 08 листопада 2021 року у справі №615/870/20 (провадження №61-4437св21), від 10 лютого 2022 року у справі №132/1038/21 (провадження №61-19793св21).
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, з висновком якого погоджується й апеляційний суд.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2  — залишити без задоволення. 
Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

М.М. Пищида