Номер провадження: 22-ц/813/1914/24 
Справа № 521/8084/22
Головуючий у першій інстанції Гуревський В.К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
заявник –  ОСОБА_1 , 
заінтересована особа – Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.02.2023 у складі судді Гуревського В.К., 
встановив:
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою та з урахуванням уточнень просив встановити факт постійного проживання її батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України у період з 01.01.1958 по 31.12.1976.
Заява обґрунтована тим, що заявниця ОСОБА_1 є громадянкою Німеччини, дівоче прізвище  ОСОБА_3 . Встановлення факту постійного проживання на території України заявниці необхідно для подання заяви про отримання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання на підставі постійного проживання її батька на території України. Зазначила, що її батько постійно проживав в Україні з дитинства в селі, розташованому у Березівському районі Одеської області. Після цього переїхав до Одеси, де навчався у Одеському медичному училищі з 01.09.1971 року по 15.01.1974 року. Також на свідоцтві про народження ОСОБА_2 є штамп про реєстрацію місця проживання за адресами: АДРЕСА_1 . Пізніше батько заявниці виїхав на постійне проживання до РСФСР та отримав пізніше громадянство РФ. У 2011 році батько заявниці повернувся до України. Окрім цього, ОСОБА_2 , отримав в Україні дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання. Він зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Вказувала, що їй відомо про те, що підставою отримання ним дозволу на імміграцію та посвідки був той факт, що він постійно проживав на території України до 1991 року. Отже, батько заявниці постійно проживав в Україні до 1991 року та навіть отримав посвідку на постійне проживання на цій підставі. Таким чином, встановлення факту постійного проживання батька заявниці на території України до 1991 року є для неї підставою для отримання дозволу на імміграцію.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.02.2023 заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України у період з 01.01.1958 по 31.12.1976.
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.02.2023 та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі вимог заяви та незаконно задовольнив заяву з предметом спору щодо встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України у період з 01.01.1958 по 31.12.1976, у зв`язку з чим порушено принцип верховенства права. Скаржник зазначає, що надані заявницею ОСОБА_1 документи про дозвіл на імміграцію в Україну громадянина РФ ОСОБА_2 , викликають сумніви щодо їх походження та справжності. Заявниця ОСОБА_1 не зверталась до територіальних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою встановленого зразка, не надала до ГУ ДМС в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, отже заявник ОСОБА_1 не використала всі можливі способи для отримання дозволу на імміграцію, а тому звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу без задоволення.
Представник апелянта в судове засідання 21.03.2024 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив, у зв`язку з чим, суд вирішив розглянути справу без його участі. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника заявника, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Статтею 8 Закону України "Про громадянство" визначено, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Для оформлення дозволу на імміграцію в Україну, за територіальним походженням, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" в переліку документів значиться документ про постійне проживання особи, чи її родичів на території України. 
У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Отже, реалізація права отримання дозволу на імміграцію в Україну залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України особи, чи її родичів, який має юридичне значення.
Суд першої інстанції задовольняючи заяву вважав встановленим факт того, що батько заявниці постійно проживав на території України в період з 01.01.58 по 31.12.76.
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до змісту ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до приписів ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Матеріали справи свідчать, що дошлюбне прізвище заявниці ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , її батьком є ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в РСФСР. 
З копії свідоцтва про восьмирічну освіту ОСОБА_2 вбачається, що він закінчив вісім класів Маринівської восьмирічної школи с. Мариново Березівського району Одеської області у 1971 році.
Відповідно до листа Виконавчого комітету Раухівської селищної громади Березівського району Одеської області надано довідку від 21.09.2022 року N955, в якій зазначено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав у АДРЕСА_3 на підставі погосподарських книг Маринівської сільської ради на протязі 1958-1976 роках.
Архівною довідкою Одеського медичного училища від 26.11.2020 N71 стверджується, що ОСОБА_2 був зарахований до училища 01.09.71 року та відрахований 15.01.74.
Згідно зі свідоцтва про народження ОСОБА_2 в ньому міститься штамп про реєстрацію місця проживання за адресами: АДРЕСА_1 з 11.12.1972 по 01.03.1975.
У 2011 році ОСОБА_2 повернувся до України та отримав в Україні дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання, зареєструвавши своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . 
Підставою отримання ОСОБА_2 дозволу на імміграцію та посвідки був той факт, що він постійно проживав на території України до 1991 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.
Отже, вказані вище докази доводять, що батько заявниці з 01.01.58 по 31.12.76 постійно проживав на території України.
Апеляційний суд вважає доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права безпідставними, оскільки заявницею в заяві про уточнення вимог було змінено лише період проживання її батька на території України, що не є зміною предмета позову в розумінні норм ЦПК України.
Наявна у справі довідка Виконкому Раухівської селищної ради отримана адвокатом на його запит є належним та допустимим доказом, який суд при вирішенні даної заяви правомірно прийняв до уваги, суперечностей щодо інших доказів, наявних у справі, які доводять факт проживання батька заявниці на території України з 01.01.1958 по 31.12.1976, під час перегляду рішення суду судом апеляційної інстанції не встановлено.
У пункті 3 рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року N 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.
Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
З урахуванням викладеного, положення ч. 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі N 365/762/17 (провадження N 61-38367св18), від 07 квітня 2021 року у справі N 635/2832/20 (провадження N 61-13581св20) та від 19 травня 2021 року у справі N 496/818/19 (провадження N 61-8190 св 20).
Отже, доводи апелянта про передчасність звернення заявниці до суду з вказаною заявою є безпідставними.
Крім того, реалізація права на отримання дозволу на імміграцію залежить від встановлення факту постійного проживання на території України особи, чи її родичів, отже встановлення даного факту передує отриманню дозволу на міграцію.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.02.2023 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 29.03.2024

Головуючий                                                         Є.С. Сєвєрова 

Судді:                                                  Л.М. Вадовська 
О.С. Комлева