Номер провадження: 22-ц/813/1794/24 
Справа № 495/9482/21
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Васильєва Павла Олеговича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, -
В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про зміну (збільшення) розміру аліментів, встановлених рішенням суду. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначає, що починаючи з 31 грудня 2013 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 .. Під час шлюбу в них народилася спільна дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 17 грудня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.
Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 жовтня 2020 року по справі №495/7118/15-ц, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на рівні розміру мінімально гарантованого, а саме 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 30 вересня 2015 року і до повноліття дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 24 січня 2033 року включно.
Однак аліменти згідно зазначеного вище рішення відповідач ОСОБА_1 не сплачує, хоча працював в ТОВ «Колорстар», де його заробітна плата становила 19 357,54 грн. 
З огляду на вищезазначені обставини, ОСОБА_2 просить зміни спосіб стягнення з відповідача аліментів на утримання спільної дитини та стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. 
Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Суд змінив порядок та спосіб стягнення аліментів, визначених рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.10.2020 по справі №495/7118/15-ц та стягнув з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  аліменти на утримання сина  ОСОБА_4 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня набрання рішенням законної сили, тобто з 10.05.2022 і до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 908 грн.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 червня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2022 року відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Васильєв П.О. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
З урахуванням вищевикладеного та положень ч. 1 ст. 274, ч. 1 ст. 368, 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно частин першої та другої статті 27 Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Частиною 3 ст. 51 Конституції України передбачено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У частині 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
За нормами частин 1 та 2 ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно положень ч. ч. 1-3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Таким чином зміна способу стягнення аліментів, визначеним рішенням суду є беззаперечним правом позивачки, як одержувача, що не потребує доведенню відповідних обставин, зокрема щодо зміни матеріального чи сімейного стану платника аліментів.
Отже право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду України викладеними у постанові від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс-13.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Вказана стаття не містить будь-яких умов за яких одержувачу аліментів може бути відмовлено судом у способі стягненні аліментів. Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 березня 2020 у справі №759/10277/18, згідно із яким спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Тобто, позивач наділений абсолютним правом на зміну способу стягнення аліментів.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 у справі №372/2393/17, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Тобто, зміна способу стягнення аліментів передбачає зміну їх розміру.
Разом з тим, змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ст. 182 СК України, тобто з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей і інших утриманців, наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставини, що мають істотне значення.
На підставі матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 04.02.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №112 (а.с. 8).
Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 жовтня 2020 року по справі №495/7118/15-ц, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на рівні розміру мінімально гарантованого, а саме 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 30 вересня 2015 року і до повноліття дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 24 січня 2033 року включно.
Відповідно до розрахунку заборгованості від 05.11.2021, наданим державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заборгованість зі сплати аліментів у відповідача ОСОБА_1 станом на 05.11.2021 складає 41 837,24 грн. 
Згідно Звіту про здійснення відрахування та виплати ТОВ «Колорстар» за виконавчим провадженням щодо стягнення аліментів ВП НОМЕР_2, з відповідача ОСОБА_1 було утримано 7 791,41 грн на користь позивачки ОСОБА_2 за даним виконавчим провадженням.
Відповідно до Наказу №228-К від 31.08.2021, відповідач ОСОБА_1 був звільнений з посади торгового представника ТОВ «Колорстар» (а.с. 12-17).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 є працездатним, матеріали справи не містять даних про незадовільний стан його здоров`я, а тому він має змогу сплачувати аліменти в такому розмірі.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, який в першу чергу відповідає інтересам самої дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька.
Присуджені ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є необхідними та достатніми для забезпечення гармонійного розвитку дитини із врахуванням матеріальної можливості та стану здоров`я відповідача, не порушуючи при цьому прав останнього.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що судом не було встановлено, що він дійсно є батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як дитина народилась не під час їх з позивачкою шлюбу, однак колегія суддів критично відноситься до даного твердження та не приймає його до уваги, з огляду на наступне.
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 04 лютого 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №112, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_1 (а.с. 8).
Таким чином, суд першої інстанції вірно виходив із того, що батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дійсно відповідач ОСОБА_1 , жодних доказів протилежного відповідачем не надано. Більш того, питання встановлення чи оспорювання батьківства не є предметом дослідження в даній справі.
Крім того, як зазначає позивачка у відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 заперечуючи факт батьківства, не згадує про рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року по справі №495/2600/18, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Більш того, під час розгляду справи був досліджений висновок судово-медичної експертизи проведеним молекулярно-генетичним аналізом ДНК, відповідно до якого громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 може являтись біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженої громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ймовірністю 99,999999%.
Апеляційним судом також не приймаються до уваги посилання ОСОБА_1 про те, що він не має змоги сплачувати присудженні судом першої інстанції аліменти, оскільки з серпня 2021 року звільнений з роботи, перебував на обліку в Запорізькому обласному центрі зайнятості, транспортних засобів на праві власності не має, будь якого доходу із наявної на праві власності земельної ділянки він не отримує.
Так, вимогами Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
При вирішення вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан, як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.
Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Враховуючи, що дитина сторін - неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю, перебуває на її повному утриманні, а платник аліментів відповідач ОСОБА_1 є фізично здоровою особою працездатного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), доказів про поганий стан його здоров`я матеріали справи не містять, інших утриманців немає, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати своїх дітей, імперативну норму про можливість зміни розміру стягнення аліментів та способу їх стягнення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Батьки зобов`язані забезпечити достатній та гармонійний розвиток дитини в межах своїх можливостей, а не в розмірі аліментів, який дорівнює законодавчо визначеному їх мінімуму.
Таким чином, з урахуванням фактичних обставин справи та виходячи із закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, аліменти в розмірі 1/4 частини з всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є співрозмірний матеріальному становищу відповідача, який є працездатною людиною, та який зобов`язаний утримувати свою дитину, надаючи їй необхідну матеріальну допомогу для її гармонійного фізичного, розумового та духовного розвитку та забезпечити належний життєвий рівень дитини.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на захист інтересів дітей, та яке відповідає принципу похідності інтересів дитина над інтересами батьків.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 також посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив його про розгляд справи в результаті чого було порушено його право на доступ до суду. Однак апеляційний суд не погоджується із такими твердження та вважає за необхідне зазначити наступне.
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.
У справі «Гарячий проти України» (заява №43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, апеляційного суду.
 
Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).
 
Так, згідно інформації Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, яка була надана на запит суду першої інстанції, ОСОБА_1 з 17.09.2012 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26).
Однак, надіслана ОСОБА_1 кореспонденція за адресою: АДРЕСА_1 , повернулась до суду із довідкою поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Апеляційний суд також звертає увагу, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначив вищезазначену адреса, як засіб зв`язку з ним.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача ОСОБА_1 про наявність на розгляді даної цивільної справи, однак останній за єдиною відомою для суду адресою проживання відсутній, судову кореспонденцію не отримує.
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.
Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Крім того, ОСОБА_1 скористався правом на перегляд заочного рішення суду та в подальшому на оскарження такого рішення в апеляційному порядку, де в повній мірі мав можливість скористатися наданими процесуальними правами, з доведенням своєї позиції, а тому апеляційний суд не вбачає порушення судом першої інстанцій норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, також переоцінки доказів та трактування норм права на власний розсуд.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши вимоги позовної заяви, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого, законного та справедливого висновку про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Васильєва Павла Олеговича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 05 лютого 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда