Справа № 465/10022/21                                Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П. 
Провадження № 22-ц/811/3370/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       20 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
                                   суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
                        секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
                з участю представника Львівської обласної прокуратури Мацюри Я.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2023 року в складі судді Мигаль Г.П. в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури та Франківської окружної прокуратури м.Львова, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,-
встановив:
У грудні 2021 року позивачка ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури та Франківської окружної прокуратури м.Львова, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, просила стягнути з Державного бюджету України на її користь моральну шкоду, заподіяну внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду в розмірі 676 000,00 грн.
Вимоги обґрунтовує тим, що внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, незаконного перебування під слідством та судом, порушення права на володіння та користування майном, на яке було накладено арешт, необхідності явки на допити, судові засідання, звернення за правовою допомогою, вона зазнала моральних страждань, які виразилися зокрема в тому, що реалізація нею своїх звичок та професійних можливостей ускладнилась, погіршився психофізіологічний та психоемоційний стан, погіршився стан її здоров`я, мали місце пролонгований стресовий вплив та глибокі душевні переживання, так як усі ці обставини не є звичним для неї явищем, оскільки раніше вона не притягувалась до кримінальної відповідальності. У результаті приведених обставин змушена була докласти додаткових зусиль для організації свого життя та підтвердження своєї невинуватості у вчинені злочину. Після набрання вироком районного суду законної сили, ще протягом більше 9 місяців безпідставно піддавалась емоційним переживанням. Уточнивши позовні вимоги, позивачка оцінила моральну шкоду в розмірі 676 000,00 грн: 6500,00 грн. (розмір мінімальної заробітної плати) х 52 (кількість місяців перебування під слідством та судом). Просила позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури в розмірі 350 000 гривень 00 копійок.
У решті вимог позову відмовлено.
Судовий збір віднесено за рахунок держави.
Рішення суду оскаржив керівник Львівської обласної прокуратури Демченко В.Г., з рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Покликаючись на хронологію розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України та відповідні норми матеріального права, зазначає, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Таким чином, позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи, надати суду обґрунтований розрахунок суми, яку просить стягнути.
Відшкодування моральної шкоди не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.
Покликається на судову практику у контексті визначення розміру відшкодування моральної шкоди та врахування при цьому, принципів розумності, справедливості та співмірності, характеру та обсягу страждань тяжкості вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану.
Зазначає, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, при цьому, до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Тому саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб необхідно застосовувати при розрахунку моральної шкоди за час перебування під слідством та судом.
У цьому контексті покликається на судову практику, тому вважає, що розмір відшкодування, наведений у позовній заяві, є необґрунтованим та безпідставним.
Також на думку апелянта, у матеріалах справи в недостатній мірі наведені докази для критичної оцінки того, що завдані позивачці душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану її здоров`я, потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, будь яке експертне дослідження з цього приводу відсутнє.
Вважає, що рішення суду містить суперечності щодо розміру суми моральної шкоди, який підлягає стягненню, оскільки наведені розрахунки згідно яких така сума становить 288100,00 грн., однак судом стягнуто 350000,00 грн.
У контексті пред`явлених позовних вимог та їх розміру зазначає, що Україна зазнає колосальних збитків через повномасштабне вторгнення російської федерації і внаслідок цього фінансування сектору безпеки та оборони має визначальне значення. Зазначає про грошовий еквівалент завданих державі збитків та про те, що обов`язок держави відшкодувати громадянину моральну шкоду не може стояти вище обов`язку боронити свою незалежність та територіальну цілісність, тоді як ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування. 
Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2023 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника прокуратури Львівської області Мацюри Я.Р. на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивачка має право на відшкодування шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону.
Врахувавши висновки висловлені Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, які у подальшому підтримані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та за якими відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Таким чином, врахувавши положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», за яким з 01.01.2023, тобто на час розгляду справи в суді, мінімальна заробітна плата становить 6700,00 грн, строк перебування під слідством, який становить повних 43 місяці (03.08.2012 – моменту порушення кримінальної справи прокурором по 03.03.2016 – набрання чинності виправдувальним вироком), суд зазначив, що мінімальний розмір моральної шкоди становить 288100,00 грн, (6700 грн. (розмір мінімальної заробітної плати) х 43 (кількість місяців перебування під слідством та судом).
Поряд з цим, встановивши, що позивачці були спричинені моральні страждання, які полягали в ускладненні реалізації нею своїх звичок та професійних можливостей, погіршенні психофізіологічного, психоемоційного стану та стану її здоров`я, з огляду на те, що позивачці обирався запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, було накладено арешт на її майно, мав місце пролонгований стресовий вплив та глибокі душевні переживання, що безумовно змінило її нормальний життєвий ритм, тому, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності та виваженості, суд першої інстанції дійшов висновку, що відшкодування в розмірі 350 000,00 грн. відповідатиме розміру моральної шкоди, заподіяної позивачці.
При цьому, суд врахував висновки викладені у рішенні Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 слідуючи яким, у справі про відшкодування шкоди державою, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання, Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів, відтак стягнув кошти з державного бюджету України.
Також суд вирішив питання розподілу судових витрат.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
З матеріалів справи встановлено, що прокуратурою Франківського району м. Львова здійснювалося досудове розслідування кримінальної справи № 184-0038 від 03.08.2012 відносно завідувача пульмонологічним відділенням комунальної 5-ї міської клінічної лікарні м. Львова ОСОБА_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.
Зокрема, 03.08.2012 постановою прокурора Франківського району м. Львова Буряка О.О. відносно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.
Цього ж дня, постановою старшого прокурора прокуратури Франківського району м. Львова ОСОБА_1 обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд з постійного місця проживання.
Постановою від 20.08.2012 старшого прокурора Фуклєва М.М. накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно обвинуваченої ОСОБА_1 де б таке не знаходилось.
26.09.2012 постановою старшого прокурора Фуклєва М.М. пред`явлене обвинувачення ОСОБА_1 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 368 КК України.
03.10.2012 прокурором Франківського району Буряком О.О. затверджений обвинувальний висновок по кримінальній справі № 184-0038 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, кримінальна справа № 184-0038 скерована для розгляду до Франківського районного суду м. Львова.
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 23-26.10.2015 ОСОБА_1 виправдано, за відсутністю в її діянні складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. 
Скасовано обраний відносно неї запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03.03.2016 вирок Франківського районного суду м. Львова від 23-26.10.2015 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.12.2016 касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Франківського районного суду м Львова від 23-26.10.2015 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03.03.2016 - без змін.
Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури і досудового розслідування, позивачка вказує на те, що перебуваючи під судом та слідством їй заподіяно шкоду, вона зазнала моральних страждань, погіршився психофізіологічний та психоемоційний стан, погіршився стан її здоров`я, мала глибокі душевні переживання, так як усі ці обставини не є звичним для неї явищем, оскільки раніше вона не притягувалась до кримінальної відповідальності, змушена була докласти додаткових зусиль для організації свого життя та підтвердження своєї невинуватості у вчинені злочину, тому просила стягнути моральну шкоду у 676 000,00 грн.
Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише керівником Львівської обласної прокуратури та лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів, слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та положенням ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині (відмови у задоволенні позовних вимог) не перевіряє.
Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно—розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті — така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 3 Конституції  України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Враховуючи наведене, покликання в апеляційній скарзі на необхідність доведення позивачем у такій категорії справ факту спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вину, причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками, є безпідставним.
Іншими словами, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування шкоди в силу прямої вказівки закону.
При цьому, шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна  шкода  полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового  відшкодування  моральної  шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Встановивши те, що позивачка ОСОБА_1 виправдана вироком суду у зв`язку з відсутністю в її діянні складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, а такий вирок набрав законної сили 03.03.2016, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про доведеність факту спричинення позивачці моральної шкоди внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури.
В свою чергу, з урахуванням характеру і тривалості душевних страждань, суд першої інстанції визнав необхідною і достатньою суму відшкодування моральних збитків у розмірі 350 000,00 грн. за спричинену моральну шкоду, у той час, коли у мотивувальній частині рішення навів розрахунок та зазначив, що мінімальний (гарантований) розмір моральної шкоди, виходячи з розрахунку 6700 грн. (розмір мінімальної заробітної плати) х 43 (кількість місяців перебування під слідством та судом), становить 288100,00 грн.
Колегія суддів звертає увагу на те, що правове значення має резолютивна частина судового рішення і власне така підлягає виконанню, при цьому, можливі неточності зі висновками у мотивувальній частині рішення можуть бути вирішені у відповідний процесуальний спосіб (ст. 269 ЦПК України). 
Перевіряючи висновки районного суду у контексті визначеної суми моральної шкоди до стягнення, а також доводи апелянта Львівської обласної прокуратури про незгоду із розміром відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.
Згідно із ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
За ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
З матеріалів справи встановлено, що 03.08.2012 постановою прокурора Франківського району м. Львова Буряка О.О. відносно ОСОБА_1 порушена кримінальна справа за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, відтак з цього часу відносно неї розпочато досудове розслідування. 
Вироком Франківського районного суду м. Львова, яким ОСОБА_1 виправдано, за відсутністю в її діянні складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, набрав законної сили 03.03.2016, відтак за період з 03.08.2012 по 03.03.2016 ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом.
Таким чином, загальний строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом складає 43 місяці.
Відповідно до статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.
Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року №6-2203цс15, з яким погодився і Верховний Суд в своїх численних постановах.
Зазначене спростовує покликання в апеляційній скарзі на пункти 3 та 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2017 року, за якими мінімальна заробітна плата не підлягала застосуванню як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн.
Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі №489/2492/17 (провадження №61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі №464/6863/16 (провадження №61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі №205/119/17 (провадження №61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі №607/14493/16-ц (провадження №61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі №534/955/17 (провадження №61-22539св18)».
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі  відшкодування  моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Таким чином, зважаючи на обставини справи та розмір мінімальної місячної заробітної плати на час вирішення справи судом першої інстанції (6700,00 грн), врахувавши визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, який передбачений частиною третьою статті 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», дійсно розмір відшкодування не може бути меншим 288100,00 грн., а висновки суду першої інстанції з цього приводу є обґрунтованими та жодним чином не можуть бути спростовані доводами апеляційної скарги.
Разом з тим, з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною  шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Вирішуючи даний спір, як вже зазначалося вище, колегія суддів враховує, що позивачка ОСОБА_1 перебувала під судом та слідством 43 місяці, при цьому, остання протягом тривалого часу, а саме з 1986 року обіймала керівну посаду, є лікарем, а відтак важливою особою у суспільстві, тому характер та обсяг страждань, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, дають підстави для висновку, що гарантований законом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці є недостатнім для відновлення її порушеного права, тому погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди у сумі 350000 грн.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Тобто серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» від 01.06.2006, яке відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судом, як джерело права, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.
Підстави обов`язкового призначення судом експертизи визначені статтею 105 ЦПК України. 
Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.
У контексті зазначеного колегія суддів виходить з того, що заперечуючи визначений судом розмір моральної шкоди та зазначаючи про відсутність будь яких експертних висновків з цього приводу, прокуратура з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, для встановлення обсягу моральних страждань позивачки, не зверталася, при цьому категорія справи та предмет доказування у такій, не свідчать про обов`язковість призначення експертизи (ст. 105 ЦПК України), яка і у такому випадку має призначатися за клопотанням хоча б однієї із сторін.
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та на законність оскаржуваного рішення не впливають, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права та необхідності переоцінки доказів, яким надана належна та правильна правова оцінка.
З врахуванням наведеного, оскаржуване рішення в частині визначеного розміру відшкодування моральної шкоди необхідно залишити без змін, відповідно апеляційну скаргу без задоволення.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває
і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,
що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року
у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).
Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.
Разом з тим, колегія суддів приходить переконання про те, що суд першої інстанції безпідставно відніс судовий збір у даній справі за рахунок держави.
Так, звертаючись до суду із даним позовом позивачка ОСОБА_1 не сплачувала судовий збір на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», за яким судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зважаючи на те,Львівська обласна прокуратура в силу вимог закону не є звільнена від сплати судового збору, відтак з такого відповідача судові витрати стягуються на користь осіб, які їх понесли, у даному випадку в дохід держави, пропорційно до задоволеної частини вимог.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В свою чергу, відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права
З врахуванням висновку апеляційного суду про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне не обмежуватися доводами апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури, відтак оскаржуване рішення необхідно скасувати у частині розподілу судових витрат, з одночасним ухваленням у цій частині нового рішення про стягнення з Львівської обласної прокуратури у дохід держави 3500,00 грн, що одночасно свідчить про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури – задовольнити частково.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2023 року в частині розподілу судових витрат та віднесення судового збору за рахунок держави – скасувати.
Стягнути з Львівської обласної прокуратури у дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.
Врешті рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2023 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 лютого 2024 року.

Головуючий:                 А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

С.М. Копняк