справа №  752/6588/22                                    головуючий у суді І інстанції  Шевченко Т.М.
провадження № 22-ц/824/4399/2024             суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
14 лютого 2024 року                                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Журби С.О., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Лобоцької В.П.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів, трьох відсотків річних,  інфляційних збитків та пені, -
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 1 011 822 грн.; три проценти річних у розмірі 38 329,15 грн., інфляційні збитки у розмірі 226 078,63 гривень; пеню у розмірі 971 349,12 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2020 році між ОСОБА_4 , що діяв в інтересах ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виникли відносини на підставі усних домовленостей щодо купівлі-продажу будівельних товарів та техніки для здійснення ремонту квартири. Сторони не підписували жодних письмових договорів чи документів, які б підтверджували домовленості щодо купівлі-продажу товарів, оскільки між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були дружні відносини. ФОП ОСОБА_3 було сформовано рахунки на загальну суму 1 011 822 грн., що були одразу оплачені ОСОБА_1 , однак оригінали рахунків-фактур не були передані позивачу. Всі усні переговори щодо придбання товару позивач вів з ОСОБА_4 , який виступав посередником між позивачем та ФОП ОСОБА_3 . Весь час ОСОБА_4 запевняв позивача, що оплачений позивачем товар є в наявності та знаходиться на складах. 23 грудня 2021 року після чергових усних прохань позивача надати докази існування оплаченого ним товару та порушення ОСОБА_4 чергових усних домовленостей, позивач направив відповідачу лист від 23 грудня 2021 року з вимогою про повернення грошових коштів у розмірі 1 011 822 грн. Позивач зазначає, що на момент звернення до суду з позовом, відповідач не здійснив передачу жодного товару для виконання ремонту у квартирі, належній позивачу, а також не повернув грошові кошти за непоставлений товар.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що оспорюване рішення суду не містить жодної оцінки доказів, поданих позивачем, як кожного окремо або хоча б в цілому групі цих доказів. Незважаючи на встановлений обов`язок відповідача, 23 грудня 2021 року позивач направив відповідачу лист - «Вимога про виконання зобов`язання на суму 1 011 822 гривень вих. № 3 від 23 грудня 2021 року». При цьому, відповідачем не було надано документу, що засвідчує факт укладення договору; відповідачем не було надано документ (електронний документ), який засвідчує факт здійснення правочину; відповідачем не надано оригінали рахунків-фактур та документів, які підтверджують якість товару; відповідачем також не було передано товар або/та зазначено конкретну адресу місцезнаходження товару з метою здійснення позивачем його самовивозу. Позивач зазначає, що на виконання ч.6 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», ним було повідомлено відповідача про недійсність договору та вимогу повернення грошових коштів у сумі 1 011 822 гривень протягом 30 днів з моменту отримання вимоги. Після спливу зазначеного терміну грошові кошти повернуті не були. Споживач був вимушений звертатись до суду за захистом своїм прав та інтересів. Крім того, оскільки відповідач не надав документ (електронний документ), який засвідчує факт здійснення правочину та у встановлений законом строк не повернув грошові кошти позивача, ним, з урахуванням ч.9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» було нараховано пеню в розмірі одного відсотка. При цьому, судом першої інстанції при прийнятті рішення не було враховано зазначених обставин справи. Позивач зазначає, що обов`язок надання документів, які підтверджують виконання договору та надання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію є обов`язком саме продавця (виконавця), а не споживача.  Виходячи з матеріалів та обставин справи, позивач не замовляв товар у відповідача для використання його у підприємницькій діяльності. Відповідно до вимог, які надсилались відповідачу, товар купувався для здійснення ремонту власної квартири. Відповідно до цього, має місце згода щодо істотних умов саме «договору купівлі-продажу», а не «поставки» товару. Однак, судом визначено, що в даному випадку, позивач і відповідач повинні були обов`язково дійти згоди щодо наступних істотних умов - ціна договору, порядок і строк виконання договору, відповідальність сторін, зобов`язань сторін договору. Зазначені висновки, висвітлені в рішенні суду є такими, що не відповідають законодавству України. Крім того, виходячи з наведених аргументів та матерів справи, можна стверджувати, що суд помилково дійшов висновку щодо непогодження сторонами строків виконання. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні копії рахунків- фактур, реквізити яких вказано позивачем в платіжних дорученнях та позивачем не підтверджено факту погодження істотних умов усного договору. У зв`язку з цими двома обставинами, суд першої інстанції відмовив у повернені навіть фактично сплачених коштів.  Виходячи з аналізу тексту повного рішення, суд першої інстанції вважає, що матеріали справи свідчать про відсутність правових підстав для отримання спірних коштів відповідачем. Позивач вважає, що ця позиція є такою, що суперечить матеріалам справи та законодавству України. Крім цього, у справі, яка переглядається, поведінка відповідача є непослідовною, недобросовісною та нечесною.   
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що у період з 09 жовтня 2020 року по 11 жовтня 2021 року позивачем здійснено перерахування грошових коштів на загальну суму у розмірі 1 011 822 грн. на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 у відповідності до наступних платіжних доручень:
- платіжне доручення № 41864353 від 09 жовтня 2020 року про оплату рахунку-фактури № 09102020 від 09 жовтня 2020 року у сумі 20 300 грн. (а.с. 23);
- платіжне доручення № 43098446 від 26 жовтня 2020 року про оплату рахунку-фактури № 26102020-5 від 26 жовтня 2020 року у сумі 74 985 грн. (а.с. 24);
- платіжне доручення № 0410001 від 27 жовтня 2020 року про оплату рахунку-фактури № 27102020-1 від 27 жовтня 2020 року у сумі 84 050 грн. (а.с. 25);
- платіжне доручення № 47768877 від 17 грудня 2020 року про оплату рахунку-фактури № 17112020-1 від 17 грудня 2020 року у сумі 71 500 грн. (а.с. 25);
- платіжне доручення № 52212583 від 12 лютого 2021 року про оплату рахунку-фактури № 12122021-1 від 12 лютого 2021 року у сумі 207 500 грн. (а.с. 26);
- платіжне доручення № 52648539 від 17 лютого 2021 року про оплату рахунку-фактури № 17022021-3 від 17 лютого 2021 року у сумі 26 200 грн. (а.с. 27);
- платіжне доручення № 53496484 від 26 лютого 2021 року про оплату рахунку-фактури № 16022021-3 від 26 лютого 2021 року у сумі 10 480 грн. (а.с. 27);
- платіжне доручення № 54640708 від 10 березня 2021 року про оплату рахунку-фактури № 10032021-7 від 10 березня 2021 року у сумі 69 900 грн. (а.с. 28);
- платіжне доручення № 55382423 від 18 березня 2021 року про оплату рахунку-фактури № 18032021-1 від 18 березня 2021 року у сумі 65 000 грн. (а.с. 29);
- платіжне доручення № 57357814 від 09 квітня 2021 року про оплату рахунку-фактури № 09042021-1 від 09 квітня 2021 року у сумі 107 474 грн. (а.с. 30);
- платіжне доручення № 57708030 від 13 квітня 2021 року про оплату рахунку-фактури № 130420021-4 від 13 квітня 2021 року у сумі 85 475 грн. (а.с. 31);
- платіжне доручення № 63908218 від 17 червня 2021 року про оплату рахунку-фактури № 17062021-2 від 17 червня 2021 року у сумі 22 094 грн. (а.с. 32);
- платіжне доручення № 64990060 від 29 червня 2021 року про оплату рахунку-фактури № 29062021-1 від 29 червня 2021 року у сумі 45 861 грн. (а.с. 33);
- платіжне доручення № 73166190 від 21 вересня 2021 року про оплату рахунку-фактури № 21092021-1 від 21 вересня 2021 року у сумі 49 931 грн. (а.с. 33);
- платіжне доручення № 52212583 від 12 лютого 2021 року про оплату рахунку-фактури № 12122021-1 від 12 лютого 2021 року у сумі 207 500 грн. (а.с. 26);
- платіжне доручення № 74693969 від 06 жовтня 2021 року про оплату рахунку-фактури № 06102021-1 від 06 жовтня 2021 року у сумі 5 760 грн. (а.с. 33);
- платіжне доручення № 74986367 від 08 жовтня 2021 року про оплату рахунку-фактури № 08102021-1 від 08 жовтня 2021 року у сумі 28 654 грн. (а.с. 34);
- платіжне доручення № 75979980 від 18 жовтня 2021 року про оплату рахунку-фактури № 18102021-3 від 18 жовтня 2021 року у сумі 9 596 грн. (а.с. 35);
- платіжне доручення № 76224092 від 20 жовтня 2021 року про оплату рахунку-фактури № 20102021-1 від 20 жовтня 2021 року у сумі 14 212 грн. (а.с. 36);
- платіжне доручення № 76358253 від 21 жовтня 2021 року про оплату рахунку-фактури № 21102021-1 від 21 жовтня 2021 року у сумі 12 850 грн. (а.с. 37).
Перерахування вказаних коштів сторонами не спростовуються.
Зазначені у платіжних дорученнях рахунки-фактури в матеріалах справи відсутні та позивачем суду надано не було.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано в розпорядження суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту погодження усіх істотних умов усного правочину із ФОП ОСОБА_3 , а також порушення останньою зобов`язання за усним договором, що є його процесуальним обов`язком. Не містять таких доказів і матеріали справи. Сам по собі факт наявності платіжних доручень про перерахування отримувачу ФОП ОСОБА_3 грошових коштів у період з 09 жовтня 2020 року по 11 жовтня 2021 року у розмірі 1 011 822 грн., враховуючи заперечення відповідача проти укладення усного договору між сторонами спору, не може бути єдиною і безумовною підставою для висновку про те, що сторони спору дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору поставки будівельних товарів та техніки для здійснення ремонту квартири, зобов`язань сторін договору, ціни договору, а також порядку та строків його виконання і відповідальності сторін.
Апеляційний суд   погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статті 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.
За змістом статей 525, 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Окремим видом зобов`язання є договір поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 ЦК України).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України).
Отже, суб`єктом підприємницької діяльності за договором поставки має бути продавець (постачальник). Вимоги наявності такого статусу для покупця немає. Покупець має право використовувати товар, отриманий за договором поставки, у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням.
Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.
Однак, виникнення таких правовідносин має бути підтверджено належними та допустимими доказами. Договір купівлі-продажу повинен містити істотні умови (сторони договору, предмет договору, умови про ціну, якість та кількість товару), без яких договір не вважається укладеним.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Принцип допустимості доказів передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Апеляційний суд  погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт погодження усіх істотних умов укладення правочину із ФОП ОСОБА_3 , а також порушення нею зобов`язання за усним договором поставки, що є його процесуальним обов`язком.
Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі  №  № 724/970/18.
Подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2018 року в справі № 372/4949/15-ц (провадження № 61-29013св18), що стосувалася стягнення грошових коштів за договором поставки будівельних матеріалів, укладеним в усній формі.
З огляду на викладене, не обґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо відсутності в оскаржуваному судовому рішенні посилання на Закон України «Про захист прав споживачів», який за умов не доведеності факту погодження усіх істотних умов укладення договору купівлі-продажу із ФОП ОСОБА_3 , застосуванню не підлягає.
Оскільки вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 38 329,15 грн., інфляційних збитків у розмірі 226 078,63 грн., пені у розмірі 971 349,12 грн. є похідними від вимог про стягнення грошових коштів через неналежне на думку позивача виконання відповідачем своїх зобов`язань, вони також задоволенню не підлягають. Зазначеному суд першої інстанції надав належну оцінку.
Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав до задоволення позову   відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 19 лютого 2024 року.

Головуючий                                                                           Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                         Журба С.О.
                                                                
                          Яворський М.А.