КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 березня 2024 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 756/5676/23
номер провадження №22-ц/824/2338/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Мостової Г.І., Таргоній Д.О.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Єфіменко І.О.,	
учасники справи: представник відповідача ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 
на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 серпня 2023 року /суддя Диба О.В./
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 450 000 грн.
Рішенням  Оболонського районного суду м. Києва від 01 серпня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 450 000 грн., судовий збір у розмірі 4 500 грн. /а.с. 34-35/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, позов залишити без задоволення.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та, зважаючи на захмарну для відповідача (особи похилого віку - 68 років) суму задоволених позовних вимог, у разі його залишення в силі, змарнує життя відповідача, оскільки він ніколи не отримував від позивача ОСОБА_3 грошей у розмірі 450 000,00 гривень та договір позики від 10.10.2018 і розписка, підписані та написані від імені ОСОБА_2 не ним особисто, а невідомою особою. Вказував, що судом першої інстанції неправомірно розглянуто справу у спрощеному провадженні, справа не є малозначною. Поза розумним сумнівом обґрунтованості, позовних вимог судом першої інстанції не встановлено, належних доказів на підтвердження позовних вимог не надано.
Позивач в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, за відомими суду адресами у м. Києві та у м. Запоріжжя, конверти на адресу суду повернулись без вручення, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, який з`явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з  відмовою у задоволенні позовних вимог,  на підставі наступного.
Судом встановлено, що у матеріалах справи міститься копія договору позики від 10.10.2018 р., посвідчена позивачем, за якою ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 450 000 грн., безвідсотково, зі строком повернення до 10.10.2022 (а.с.4).
Крім того, у матеріалах справи міститься копія розписки, посвідчена позивачем, за якою відповідач зазначає про отримання вищевказаної грошової суми, яка за змістом фактично дублює укладений між сторонами договір позики.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався нормами ст.ст. 525, 526 ЦК України про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як убачається з позовної заяви, відповідач суму позики в повному обсязі не повернув.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції вважав, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу за договором позики, яка становить 450 000 грн.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором позики від 10.10.2018 р.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
 
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.
Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. 
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач на підтвердження позовних вимог надав копію розписки та копію договору. Оригінал розписки та договору в матеріалах справи відсутній, справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження, без сторін.
Вказуючи що оригінал договору знаходиться у позивача а оригінал розписки у матеріалах справи, суд першої інстанції не пересвідчився у вказаних обставинах, відмітка суду про те, що копії відповідають оригіналу у матеріалах справи відсутня. /а.с. 4,5/ Вказані документи посвідчені лише позивачем.
В суді апеляційної інстанції, у зв`язку з доводами апеляційної скарги щодо не укладення договору позики та відсутністю будь-яких боргових зобов`язань ОСОБА_2 , справа призначена до розгляду в судовому засіданні і зобов`язано позивача надати оригінали документів.
Вимоги апеляційного суду позивачем не виконані, судові повідомлення позивач не отримує.
В суді апеляційної інстанції апелянтом також було заявлено клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи за оригіналом розписки у матеріалах справи /а.с. 21/, яке відхилено апеляційним судом з огляду на те, що за повідомленням адвоката, ОСОБА_2 перебуває за кордом, отже, відібрати зразки почерку й підписів не вбачається можливим.
Апеляційним судом оцінено оригінал розписки до договору позики /а.с. 21/. Водночас з огляду на недопустимість інших доказів - копій самого договору позики, копії відповіді на вимогу /а.с. 9/, за відсутності оригіналів, суд не вбачає підстав доведеності існування боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 .
За відсутності оригіналу договору позики, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не довів наявності обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати. Стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає 6 750 гривень судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст.  376, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 серпня 2023 року - задовольнити.  
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 серпня 2023 року  - скасувати, постановивши нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_3 /РНОКПП НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_2 /РНОКПП НОМЕР_2 / 6 750 гривень судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: