ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       30 січня 2024 року                м. Чернівці                Справа № 726/959/19

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,
секретар: Собчук І.Ю.,
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький Олег Олександрович, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А.В., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
при розгляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 листопада 2023 року, ухваленого під головуванням судді Байцар Л.В., дата складання повного тексту рішення 15 листопада 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів в якому просив:
визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 від 12.07.2018 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , індексний номер рішення 42035237, номер в реєстрі 1748, посвідченого приватним нотаріусом ЧМНО Балацьким О.О.;
визнати в порядку спадкування за ОСОБА_1 право власності на 7/8 частки квартири по АДРЕСА_1 ;
витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 7/8 частки квартири по АДРЕСА_1 ;
скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказане нерухоме майно. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , якому на праві власності належала квартира по АДРЕСА_1 .
Померлим 02.07.2018 року було складено заповіт, зареєстрований у реєстрі за №22986, відповідно до якого ОСОБА_8 все майно, де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалось, та взагалі, все те, що буде належати йому на день смерті та на Провадження №22-ц/822/98/24                                       

що він за законом буде мати право, заповів ОСОБА_1 , який 10.09.2018 року звернувся до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі якої була заведена спадкова справа. 
12.02.2019 року постановою державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори Мисюк О.М. – ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно, де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалось, а саме на спірну квартиру у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Вказує, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що спірна квартира не є власністю померлого ОСОБА_8 , а належить іншій особі, так як померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 вже після своєї смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 уклав договір купівлі - продажу квартири в АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 .
В свою чергу, ОСОБА_2 05.12.2018 року уклала договір купівлі – продажу спірної квартири з ОСОБА_3 .
У зв`язку із тим, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , то починаючи з цього дня на підставі ч.5 ст.1268 ЦПК України ОСОБА_1 належала спадщина після смерті ОСОБА_8 , в тому числі і вищевказана квартира, яка входить до складу спадщини, а тому договір купівлі-продажу (правочин) №1748 від 12.07.2018 року, укладений між померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , є недійсним та підлягає скасуванню, а спірна квартира витребуванню з чужого незаконного володіння.
Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 індексний номер рішення 42035237 р.№ 1748 від 12.07.2018 року видавник приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький О.О., укладений між померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець).
Визнано в порядку спадкування за ОСОБА_1 право власності на 7/8 квартири АДРЕСА_2 .
Витребувано з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 7/8 частин квартири АДРЕСА_2 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подали апеляційні скарги.
ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Вказує, що судом невірно здійснено тлумачення норм матеріального права в супереч заборони принципу суперечливої поведінки учасників правовідносин. 
Судом не з`ясовано та не встановлено, чи не могла відповідач ОСОБА_2 (покупець за першим договором купівлі-продажу) бути добросовісним набувачем спірної квартири та чи можна витребувати у відповідача ОСОБА_3 придбану квартиру.
Наголошує, що вирішуючи питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця.
Зазначає, що суд першої інстанції повинен був винести окрему ухвалу стосовно порушення вимог законодавства, які містять ознаки кримінальних правопорушень, і матеріали справи направити до Чернівецької обласної прокуратури з метою вирішення питання про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення.
ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Вказує, що на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 12.07.2018 року довіреність, на підставі якої ОСОБА_8 уповноважив ОСОБА_10 на здійснення від його імені будь-яких дій з його власністю, скасована не була, а тому ОСОБА_2 була впевнена у законності правочину, добросовісно набула у власність спірну квартиру.
Звертає увагу на те, що судом задоволено у цьому спорі дві взаємовиключні позовні вимоги, а саме: визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування спірної квартири.
У письмових поясненнях сторона позивача заперечує щодо задоволення апеляційних скарг, просить рішення суду залишити без змін.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому починаючи з цього дня на підставі ч.5 ст.1268 ЦПК України ОСОБА_1 належала спадщина після його смерті, а тому договір купівлі-продажу від 12.07.2018 року, укладений між померлим ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , підлягає визнанню недійсним, а спадкове майно, а саме частина квартири АДРЕСА_3 підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння.
Зазначив, що оскільки через наявність спірних договорів у ОСОБА_1 відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно, він позбавлений можливості оформити свої спадкові права, звернувшись до нотаріуса за видачою свідоцтва про право на спадщину, то ефективним способом захисту цивільного права та інтересу ОСОБА_1 буде задоволення позовних вимог як про визнання спірного договору недійсним, визнання права власності на частину спадкового майно, так і витребування цього майна з чужого незаконного володіння (віндикація).
Відмовляючи у задоволенні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень суд з посиланням на висновок ВП ВС виходив з того, «…що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). 115. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.»
Рішення суду зазначеним вище вимогам закону не відповідає, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказане підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.12).
На день смерті ОСОБА_8 на праві власності належала квартира загальною площею 52,2 кв.м, житловою площею 30,6 кв. м за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.13-15).
02.07.2018 року ОСОБА_8 було складено заповіт, зареєстрований у реєстрі за №22986, відповідно до якого останній все майно, де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що буде належати йому на день смерті та на що він за законом буде мати право, заповів ОСОБА_1 . Вказаний заповіт складено 02.07.2018 року о 21 годині 10 хвилин приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу за реєстровим номером №22986 Ткач Н.В. в присутності двох свідків: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.17-18).
08.11.2004 року ОСОБА_8 уповноважив ОСОБА_10 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями, крім іншого, щодо відчуження (продажу, обміну), а також вчинення будь-яких дій щодо належного йому рухомого та нерухомого майна, укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру, тощо (т.1 а.с.122).
Після смерті ОСОБА_8 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 від його імені було укладено з ОСОБА_2 договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 , за яким продавець передав майно у власність покупця, а покупець прийняв майно і сплатив за нього обговорену грошову суму, індексний номер рішення 42035237, реєстраційний №1748 від 12.07.2018 року, видавник приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький О.О. (т.1 а.с.96-97).
10 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі якої була заведена спадкова справа. З матеріалів спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_8 спадкоємцем за заповітом, посвідченим ОСОБА_14 , приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу 02.07.2018 року за реєстровим номером №22986, є ОСОБА_1 , а спадкоємцем за законом на обов`язкову частку в спадщині є син померлого - ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою Першої Чернівецької нотаріальної контори від 12.02.2019 року №207-02-14-480/2018 (т.1 а.с.16).
Надалі, 05.12.2018 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі - продажу спірної квартири з ОСОБА_3 , за яким продавець передав майно у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму, номер в реєстрі 10281, виданий 05.12.2018 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний №44418534 від 05.12.2018 року, запис про право власності №29265759, засвідчений приватним нотаріусом Іщенко А.В. Чернівецького міського нотаріального округу (т.1 а.с.94).
12.02.2019 року Постановою державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори Мисюк О.М. - ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно, де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалось, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , що належала померлому ОСОБА_8 , у зв`язку з відсутністю правоустановчих документів, що підтверджують право власності спадкодавця на майно (т.1 а.с.31-32).
Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 12.10.2020 року по справі №726/1817/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним в задоволенні позовних вимог відмовлено, встановлено, що згідно висновку експерта №012 ОСОБА_8 за життя по день смерті ознак психічного захворювання не виявляв, у задоволенні позову відмовлено (т.1 а.с.147-149).
Надаючи оцінку зазначеним обставинам та висновкам рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Що стосується пред`явлення одночасно віндикаційного та негаторного позову і доводів апеляційної скарги з вказаного приводу, то колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Положення ч.1 ст.216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
Разом з тим, відповідно до закріпленого у ст.387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.
Таким чином, положення ст.388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
У разі заявлення в позовах вимог про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами ст.4, п.3, 4 ч.1 ст.214 ЦПК України.
Одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.
У пунктах 10.7-10.10 постанови ВП ВС від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 вказано, що «…Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст.387 та 388 ЦК України. 
Таким чином, власник з дотриманням вимог ст.ст.387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав…».
Так, за обставин справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був відображений запис щодо спірного об`єкта нерухомого майна (квартири), зокрема №2942548 від 17.10.2013 року, яку ОСОБА_8 набув на підставі договору купівлі-продажу, а тому наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів на майно спадкодавця не є необхідною. 
Щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним, то колегія суддів вважає необхідне зазначити таке.
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України).
Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч.1 ст.237 ЦК України).
Частинами 1 та 2 ст.238 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст.239 ЦК України).
Згідно з частинами 1 та 3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. При цьому здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі №360/1742/18.
За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі №923/876/16.
Відповідно до ч.1 ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
За приписами ч.1 ст.247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.
Пунктом 6 ч.1 ст.248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється, крім іншого, у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.
Відповідно до ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст.215 ЦК України.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України).
В силу ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).
За змістом ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У відповідності до ч.5 ст.1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, у тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.
У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України).
Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12.
Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_8 на підставі довіреності від 08.11.2004 року уповноважив ОСОБА_10 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями, крім іншого, щодо відчуження (продажу, обміну), а також вчинення будь-яких дій щодо належного йому рухомого та нерухомого майна, укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру, тощо.
02.07.2018 року ОСОБА_8 було складено заповіт на ім`я ОСОБА_1 , а 12.07.2018 року ОСОБА_13 уклала від імені ОСОБА_8 договір купівлі-продажу належної останньому квартири з ОСОБА_2 , у відповідності до якого продавець передав майно у власність покупця, а покупець прийняв майно і сплатив за нього обговорену суму, а п.3.2. сторони стверджували факт повного розрахунку за цим договором, однак на час укладення вказаного договору ОСОБА_8 помер, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , і як наслідок представництво за довіреністю ОСОБА_13 припинилося, отже зі смертю довірителя уповноважена особа втратила право від його імені вчиняти правочин, зокрема спірний.
У зв`язку із наведеним суд першої інстанції вірно встановивши обставини справи, прийшов до правильного висновку про порушення прав позивача та недійсність оспореного договору, однак не навів мотивів та норм матеріального права, за яких прийшов до такого висновку.
Що стосується вимоги про витребування спірної квартири, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: (1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; (2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; (3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі ««East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, можливість витребування майна власником, який не виявляв волі на вибуття цього майна з його володіння, передбачена законом як у випадку, коли кінцевий набувач є недобросовісним, так і у випадку, коли такий набувач є добросовісним.
Однак для того, щоб захід втручання у право мирного володіння майном узгоджувався з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що набуття майна не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, яка випливає, зокрема, зі змісту абзацу другого вказаної статті, а також, чи є втручання у право мирного володіння майном за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).
Колегія суддів наголошує, що формальне розуміння закону не може бути вищим за ідею справедливості. Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд апеляційної інстанції у цій справі керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Виходячи зі змісту ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У пунктах 22, 26 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.
У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ч.1 ст.330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі №521/8368/15-ц.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Як вже було встановлено обставинами справи, першочергово ОСОБА_2 придбала за договором від 12.07.2018 року у ОСОБА_8 , від імені якого діяла ОСОБА_13 , квартиру по АДРЕСА_1 , а надалі, майже через 5 місяців й ОСОБА_3 придбав таку у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2018 року за ціною 626 400 грн, що, в свою чергу, свідчить про те, що покупці є добросовісними набувачами спірного майна, оскільки діяли правомірно укладаючи нотаріально посвідченні договори купівлі-продажу квартири, при укладенні договорів вживали всі передбачені та доступні за законом заходи для отримання інформації щодо правомірності й законності своїх дій на укладання таких договорів, одержували витяги про відсутність заборон та арештів за Єдиним реєстром заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Державна реєстрація права власності на вказану квартиру обидва рази була проведена нотаріусом, дотриманням вимог чинного законодавства яким презюмується доти, поки не буде доведене протилежне.
Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу від 12 липня 2018 року, а в подальшому й на час укладення наступного договору від 05.12.2018 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого є об`єктивними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.
Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17).
Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №522/14900/19).
Колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не міг знати, як і ОСОБА_2 , що вона набула у власність спірну квартиру на підставі укладеного договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 , яка на час укладення такого була позбавлена права на вчинення дій від імені довірителя у зв`язку зі смертю останнього, у зв`язку із тим, що реєстр актів цивільного стану закритий, ні перший, ні другий набувачі не могли пересвідчитися у вказаному вище та не мали такого обов`язку з урахуванням повноважень нотаріуса при посвідчені угод.
На момент укладання та нотаріального посвідчення договору продавець ОСОБА_2 також законно використовувала, володіла та розпоряджалася квартирою, належною їй на праві приватної власності згідно оскаржуваного договору купівлі-продажу, а тому предмет спору не може бути витребуваний у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 з урахуванням балансу сторін.
У пунктах 5.57-5.62, 5.64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам ст.388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у ст.388 ЦК України.
Колегія суддів формуючи внутрішнє переконання щодо оцінки доказів, обставин справи, що впливає на це, констатує, що розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (ст.3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (ч.3 ст.2 ЦПК України).
Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі №133/2718/18, від 17 листопада 2021 року в справі №755/5684/18-ц, від 08 грудня 2021 року в справі №466/8968/19, від 16 червня 2022 року в справі №150/180/20.
За вказаних обставин колегія суддів вважає зазначити, що вимога про витребування спірної квартири ОСОБА_1 , яка набута ним у власність без фактичного користування за два дні до вчинення оспорюваного правочину на підставі заповіту, який був складений на позивача спадкодавцем за сім днів до смерті і який не був родичом спадкодавця ОСОБА_8 , при відчуженні спадкового майна донькою спадкодавця, яка не є спадкоємцем після смерті батька в силу цього заповіту, на користь добросовісного набувача (яка не спростована позивачем), має право на отримання лише грошової компенсації, що за умов встановлених обставин справи, справедливості й балансу сторін буде ефективним способом захисту порушеного права позивача.
Подібний висновок міститься в постанові ВС у спадкових правовідносинах від 01.03.2023 року, справа №320/10856/18.
Отже, при відсутності підстав для витребування спірного майна від добросовісного набувача застосування передуючого способу захисту цивільного права у вигляді визнання недійсним оспореного правочину має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18.
Таким чином, наявність обставин для визнання недійсним договору купівлі-продажу за відсутності законних підстав самого витребування майна у добросовісного набувача не вважатиметеся ефективним способом захисту, оскільки не досягне мети відновлення права, за захистом яких звернувся позивач. 
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , щодо невинесення судом першої інстанції окремої ухвали, то колегія суддів відзначає наступне.
За приписами ч.1-3 ст.262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення.
Окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанції (ч.8 ст.262 ЦПК України).
В силу ч.3 ст.258 ЦПК розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.
Тобто, саме в рішення по суті спору суд встановлює певний спосіб захисту прав позивача, який підлягає реалізації за рахунок можливостей до примусу, якими наділена держава. 
Правова природа окремої ухвали як акту судової влади свідчить про те, що вона не є інструментом вирішення юридичного спору, що виник між учасниками справи. Вона є інструментом реагування суду на певні факти порушення законодавства та/або прав особи.
Право суду постановляти окрему ухвалу також ґрунтується на положеннях ч.1 ст.68 Конституції України, яка передбачає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. 
Крім того, окремі положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначають деякі аспекти неприпустимості зловживання процесуальними правами, зокрема: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом (ст.6); кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст.13).
За вказаних обставин, колегія суддів відзначає, що постановлення окремої ухвали, крім іншого, є правом, а не обов`язком суду та здійснюється ним з урахуванням, зокрема, значущості та/або системного характеру допущених порушень, а також нагального характеру необхідності їх усунення для дієвого відновлення прав особи та в даному випадку було саме дискреційним повноваженням суду першої інстанції.
Таким чином, перевіривши застосування судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених ним обставин та в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування судового рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на спірну квартиру та витребування майна з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.
В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За приписами підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи за подання апеляційних скарг апелянтами було сплачено судовий збір у розмірі по 19 521,48 грн, які підлягають компенсації з позивача.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги  ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 листопада 2023 року в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання в порядку спадкування за ОСОБА_1 право власності на 7/8 частки квартири та витребування з чужого незаконного володіння спірної квартири – відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 19 521,48 грн судових витрат.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий                                        І.Н. Лисак

Судді:                                                Н.К. Височанська

                                                               І.Б. Перепелюк