ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/1765/23                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Гаврилюк В.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Єгорової Н.М.,
суддів                    - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИЛА:
У березні 2023 року позивач - ФОП ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області Державної служби України з безпеки на транспорті, яким просив визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області від 14 лютого 2023 року № 354663.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, без врахування доводів та аргументів позивача.
Апелянт наголосив, що здійснював не комерційне (безоплатне) перевезення вантажу з власної ініціативи на прохання сторонніх людей, а тому не зобов`язаний був заповнювати тахокартку.
Додатково зазначив про те, що Указом Президента України запроваджено воєнний стан на території України, а тому відповідно до положень п. 1.4 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, суд першої інстанції безпідставно застосував норму Закону України "Про автомобільний транспорт" до водія ОСОБА_1 .
Відповідачем подано відзив в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскільки позивач не дотримався вимог чинного законодавства щодо використання та пред`явлення на момент перевірки тахокарти 05 січня 2023 року.
Додаткового наголосив, що перевезення вантажу здійснювалось позивач не як фізичною особою, а як фізичною особою-підприємцем що підтверджується товарно-транспортною накладною від 04 січня 2023 року №5.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі направлення на рейдову перевірку від 02 січня 2023 року № 015119 та щотижневого графіку посадовою особою відділу державного нагляду (контролю) у Харківській області Державної служби України з безпеки на транспорті проведено рейдову перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.
За наслідками перевірки складено акт від 05 січня 2023 року № 327606, яким встановлено, що 05 січня 2023 року об 11:10 год. на а/д Р-46 (Харків-Охтирка) 59 км. ФОП ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки MERCEDES-BENZ д.н. НОМЕР_1 , що обладнаний аналоговим тахографом, здійснював перевезення вантажу згідно ТТН від 04 січня 2023 року № 5 (тканина) за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме відсутня тахокарта за 05 січня 2023 року.
ФОП ОСОБА_1 ознайомлений з актом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 05 січня 2023 року № 327606, що підтверджується підписом останнього. Крім того позивачем в графі пояснення водія причин порушення зазначено "забув".
Відділ державного нагляду (контролю) у Черкаській області Державної служби України з безпеки на транспорті листом від 18 січня 2023 року № 3443/43/24-23 повідоми ОСОБА_1 щодо призначення розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт 14 лютого 2023 року з 09:30 год. до 12:00 год.
Постановою Відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративного-господарського штрафу від 14 лютого 2023 року № 354663 до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн.
Вважаючи протиправною оскаржувану постанову від 14 лютого 2023 року № 354663 позивач звернувся до суду з позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що автомобільний перевізник повинен був забезпечити водія тахокартами, а водій зобов`язаний був на момент перевірки мати та пред`явити їх, зокрема і за 05 січня 2023 року працівнику Укртрансбезпеки, з метою перевірки дотримання водієм режиму праці та відпочинку, натомість як встановлено Актом перевірки, на момент перевірки, тахокарту за 05 січня 2023 року водій не надав.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05 квітня 2001 року №2344-ІІІ.
Згідно з ст. 18 Закону України "Про автомобільний транспорт" з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю. Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.
Відповідно до ст. 34 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільний перевізник повинен зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства, забезпечувати безпеку дорожнього руху.
Частиною 2 ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: 
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; 
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до п. 2 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (далі - Порядок № 1567) рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Пунктом 15 Порядку № 1567 визначено, що під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання водієм режиму праці та відпочинку; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Відповідно до п. 20 Порядку № 1567 виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.
Відповідно до п. 1.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07 червня 2010 року № 340 (далі - Положення № 340) вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).
Пунктом 6.1 Положення № 340 встановлено, що вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Положеннями п.п. 1.2, 1.3 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом міністерства транспорту та зв`язку України від 24червня 2010 року № 385 (далі - Інструкція № 385) встановлено, що ця Інструкція визначає порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів та поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).
Згідно з п.п. 3.3, 3.5, 3.6 Інструкції №385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом зокрема: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом. У разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв). Перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); Перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами, а також, наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа.
Отже перевізник, який здійснює перевезення вантажним автомобілем з повною масою понад 3,5 тонн, повинен обладнати автомобіль діючим та повіреним тахографом, у разі використання аналогового тахографа, водій транспортного засобу використовує тахокарти, своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; має при собі: заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (протягом робочої зміни та попередні 28 дні).
Відповідно до правових висновків Верховного Суду викладених постанові від 11 лютого 2020 року по справі № 820/4624/17 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, повинен мати при собі заповнені тахокарти, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом, а у разі керування транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, водій веде індивідуальну контрольну книжку водія.
Як встановлено актом перевірки від 05 січня 2023 року № 327606, в ході перевірки дотримання позивачем законодавства про транспорт 05 січня 2023 року встановлено відсутність документів визначених ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: відсутня тахокарта за 05 січня 2023 року. Згідно з поясненнями водія зазначеними в акті перевірки, зазначено "забув".
Отже як вірно зазначено судом першої інстанції, станом на час проведення перевірки у ФОП ОСОБА_1 була відсутня тахокарта за 05 січня 2023 року, що є порушенням вимог Закону України "Про автомобільний транспорт".
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив про те, що здійснював на власному автомобілі некомерційне (безоплатне) перевезення вантажу (тканини), за власні кошти для ТОВ "ВО Харків" під час дії воєнного стану в Україні, а тому відповідно до п. 1.4 Положення №340 його дія не поширюється на останнього.
Статтею 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 (далі - Правила № 363) перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.
Пунктом 11.1 Правил № 363 визначено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Згідно з товарно-транспортною накладною від 04 січня 2023 року №5, автомобільним перевізником є ФОП ОСОБА_1 , замовник - ПП "Проспер", вантажоодержувач - ТОВ "Во Харків".
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах позивач є автомобільним перевізником. Водночас згідно з ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" адміністративно-господарський штраф застосовується саме до автомобільного перевізника.
Доводи апелянта про те, що товарно-транспортна накладна від 04 січня 2023 року №5 була виписана лише для підтвердження легального походження товару та не є свідчення того, що позивач був перевізником, колегія суддів оцінює критично оскільки характерною ознакою автомобільного перевізника є саме перевезення ним вантажів транспортними засобами, при цьому обставина отримання/неотримання доходу за таку діяльність не впливає на визначення вказаного поняття. 
Колегія суддів звертає увагу, що застосування штрафу у спірних правовідносинах поставлене у залежність від наявності/відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" та незалежно від того, чи здійснювались перевезення позивачем на комерційній основі чи за власні кошти.
Також колегія суддів вважає помилковим посилання апелянта на п. 1.4 Положення №340 з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1.4 Положення №340 це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються зокрема: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв; під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій.
Як встановлено судом товарно-транспортна накладна від 04 січня 2023 року №5 спростовує доводи апелянта про те, що перевезення вантажу здійснювалось ним, як фізичною особою для власних потреб.
Згідно з п. 24 ч. 1 ст. 2 Кодексу цивільного захисту України надзвичайна ситуація - обстановка на окремій території чи суб`єкті господарювання на ній або водному об`єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров`ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об`єкті, провадження на ній господарської діяльності.
Частиною 2 ст. 5 Кодексу цивільного захисту України залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, визначаються такі види надзвичайних ситуацій: 1) техногенного характеру; 2) природного характеру; 3) соціальні; 4) воєнні.
Згідно з ст. 1 Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12 травня 2015 року №389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Отже посилання позивача на Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" як підставу незастосування до нього Положення №340 є помилковим, оскільки запроваджений воєнний стан, є особливим правовим режимом, який не охоплює режимами передбаченими ч. 1 ст. 11 Кодексу цивільного захисту України.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що запровадження в Україні воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації не може бути підставою для порушення вимог Закону України "Про автомобільний транспорт" та Положення № 340.
Отже враховуючи вищевикладене та встановлення порушення позивачем вимог Закону України "Про автомобільний транспорт", колегія суддів суд погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність постанови від 14 лютого 2023 року № 354663.
Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                                                Н.М. Єгорова

Судді                                                                                                      Є.О. Сорочко

                                                                                                              Є.В. Чаку