Справа № 352/2196/23 
Провадження № 22-ц/4808/206/24 
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 січня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Бойчука І.В.,
                       суддів:                Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення аліментів на утримання дитиниза апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 28 листопада 2023 рокупід головуванням судді Струтинського Р.Р. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 09 липня 2020 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що зроблено актовий запис за № 901.
Від подружнього життя в них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
На даний час з чоловіком фактично припинили шлюбні відносини, разом не проживають. Дочка проживає з нею. Відповідач не виконує батьківських обов`язків по відношенню до дочки, не бере участі в її утриманні, не цікавиться здоров`ям та розвитком дитини. Вона самостійно доглядає та виховує дитину, власними силами намагається забезпечити її усім необхідним. В неї обмежені доходи, оскільки вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Інших доходів, крім соціальних виплат, не має. Не потребує доведення той факт, що у дитини є щоденні обов`язкові потреби, витрати, які вона не може не здійснювати, враховуючи купівлю продуктів харчування, найнеобхіднішого одягу, засобів гігієни. Враховуючи її вік, деякі з них є спеціальними. Регулярно проводяться профілактичні щеплення відповідно до календаря, в більшості вакцину доводиться купувати. Дочка часто хворіє, неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні, що теж супроводжується значними витратами. Відповідач є особою молодого віку, практично здоровий, працездатний, хоча офіційно не працевлаштований, однак періодично виконує різного роду роботи та отримує гідний дохід, проживає з батьками, не має інших утриманців, спроможний надавати донці належне утримання.
Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно до досягнення нею повноліття.
Рішенням Тисменицького районного суду від 28 листопада 2023 рокупозов задоволено частково.
Вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнення аліментів розпочати з 19 вересня 2023 року і проводити до повноліття дитини.
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у дохід державного бюджету в розмірі 1073,60 грн.
Рішення у частині стягнення аліментів за один місяць звернуто до негайного виконання.
У апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Факт відсутності у батька можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не вбачається в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.
В будь-якому випадку, інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів, а обов`язки батька по відношенню до дитини не можуть бути перекладені на матір.
Суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів, які необхідно стягувати з відповідача ОСОБА_2 , керувався розміром прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та вказав, що 2 500 гривень його перевищує.
Разом з тим, отримувати більший розмір аліментів ніж прожитковий мінімум є правом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Прожитковий мінімум це є мінімальною гарантією утримання дитини, застосування якої можливе за певних об`єктивних обставин, підтверджених відповідними доказами, і інтереси дитини та її право на достатній рівень матеріального забезпечення не можуть бути обмежені рівнем цієї мінімальної гарантії.
ОСОБА_2 є особою молодого віку, практично здоровий, працездатний, офіційно не працевлаштований, однак періодично виконує різного роду роботи та отримує гідний дохід. Його середня заробітна плата за 2023 рік, затверджена Пенсійним Фондом України та станом на 24 листопада 2023 року становить 14 518,38 грн. Він проживає з батьками, не має інших утриманців, спроможний надавати донці належне утримання.
Будь-яких доказів щодо матеріального становища, які б свідчили про неможливість сплачувати аліменти у визначеному позивачкою розмірі, не надав.
ОСОБА_2 посилається на те, що його мама є інвалідом третьої групи, батько пенсіонер за віком, вони отримують маленьку пенсію і потребують його допомоги.
Однак, копія довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією та копії довідок з Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано- Франківській області про отримання пенсії за віком та про отримання пенсії по інвалідності самі по собі не підтверджують факт того, що відповідач таку допомогу надає.
Позивачка теж проживає в господарстві батьків і її мама та батько є інвалідами третьої групи, джерелом їх доходу є пенсія по інвалідності.
В будь-якому випадку необхідність надавати матеріальну допомогу батькам не звільняє від обов`язку здійснювати необхідне утримання своєї дитини.
Хоча ОСОБА_2 й не має постійного заробітку, проте відсутні об`єктивні причини, які б перешкоджали йому при бажанні знайти такий вид діяльності та заробітку, що дозволяв би йому отримувати дохід систематично.
Наведені обставини суд першої інстанції повно та об`єктивно не оцінив.
Суд першої інстанції послався на відсутність даних щодо наявності у відповідача рухомого і нерухомого майна, грошових коштів. Однак відповідач не заперечував про те, що він користується транспортним засобом марки Mercedes-Benz, який перебуває у його власності. Крім цього, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що на праві власності у відповідача є земельна ділянка прощею 0,9762 га в с. Ганусівка Івано-Франківського району Івано-Франківської області.
Відомості про наявність у нього будь-якої заборгованості в Єдиному реєстрі боржників відсутні.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити в повному обсязі.
ОСОБА_2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що сторони 09.07.2020 зареєстрували шлюб у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 901, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5).
У шлюбі народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6).
Згідно відомостей з держаного реєстру фізичних осіб-платників податків від 15.09.2023 вбачається, що ОСОБА_1 отримувала соціальні виплати з 1 кварталу 2022 року по 3 квартал 2023 року в розмірі по 860 грн щомісячно (а.с.8-10).
Згідно довідки Національної поліції України Управління поліції охорони в Івано-Франківській області від 20.04.2023 №164/43/28/04-2023 вбачається, що ОСОБА_1 працює черговою пульта головного пункту централізованого спостереження центру технічної охорони Управління поліції охорони в Івано-Франківській області та на даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до 3-ох років (а.с. 7).
Відповідно до частин першої і другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.
Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
За змістом вказаних норм закону обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вірно вказав, що право вибору стягнення аліментів у частці або в твердій грошовій сумі в цьому випадку виключно належить позивачу, оскільки саме з нею проживає дитина.
Відповідно до ч. 1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів з`ясував та врахував обставини, визначені ст. 182 СК України, що відповідач зобов`язаний надавати мінімальне гарантоване забезпечення на утримання дитини до досягнення нею повноліття, взяв до уваги часткове визнання ним позовних вимог.
Відповідно до вимог ст. 182 СК України, суд першої інстанції, виходячи з принципів розумності та справедливості, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог і обґрунтовано визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі 2 500 грн на дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які стягнуто з відповідача на користь позивача, і з таким висновком погоджується і колегія судів апеляційного суду.
Доводи апелянта, що суд першої інстанції залишив поза увагою обставину що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Судом першої інстанціївраховано стан здоров`я та матеріальне становище дитини, зокрема, що дитина здорова, перебуває на утриманні матері, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує державну допомогу на дитину; стан здоров`я відповідача та його матеріальне становище; відсутність у відповідача інших дітей та що у нього є батьки-пенсіонер, а також відсутність даних щодо наявності у відповідача рухомого і нерухомого майна, грошових коштів.
Тому розмір аліментів, який визначений судом першої інстанції, є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 періодично виконує різного роду роботи та отримує дохід не вказують на факти, якими це підтверджено.
Судом першої інстанції вірно враховано гарантований та рекомендований розмір аліментів на одну дитину та матеріальне становище та здоров`я відповідача.
Крім того, судом першої інстанції визначено розмір аліментів, що перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину.
Визначений судом першої інстанції розмір аліментів відповідає вимогам закону, є справедливим, відповідає інтересам та потребам дитини, з врахуванням рівного обов`язку обох батьків приймати участь у вихованні та її утриманні.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тисменицького районного суду від 28 листопада 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 04 січня 2024 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               В.А. Девляшевський