ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року 
м. Київ

cправа №  902/207/22(902/770/23) 

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду: 
Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Картере В.І.

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.
за участю ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Поділля" арбітражного керуючого Томашука М.С. та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Крафт" - Оніщука Є.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Крафт"

на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.07.2023 
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2023 

у справі № 902/207/22(902/770/23)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Поділля" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Томашука Миколи Савелійовича
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Крафт"
про зобов`язання повернути рухоме майно загальною вартістю                               5 558 632,41 грн

у межах справи № 902/207/22
за заявою Фермерського господарства "Родина Н.С."
до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Поділля"
про банкрутство

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заявлених вимог та їх заперечень
У провадженні Господарського суду Вінницької області знаходиться справа                                   № 902/207/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Поділля" (далі - ТОВ Фірма "Поділля", Боржник) на стадії ліквідаційної процедури Боржника, його ліквідатором призначено арбітражного керуючого Томашука М.С.
У червні 2023 року Боржник в особі ліквідатора (позивач) звернувся до господарського суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Крафт" (далі - ТОВ "Терра Крафт", відповідач) про зобов`язання повернути рухоме майно загальною вартістю 5 558 632,41 грн. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що належне йому рухоме майно (обладнання) в кількості 351 одиниці, передане відповідачу на підставі Договору оренди 14.04.2020 та Акта приймання-передачі №1, підлягає поверненню у зв`язку з припиненням цього Договору згідно його умов внаслідок банкрутства орендодавця. 
Цей спір, позивачем у якому є Боржник, розглядався господарським судом в межах справи про банкрутство ТОВ Фірма "Поділля" у порядку вимог статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) із присвоєнням єдиного унікального номера справі 902/207/22(902/770/23).
Установлені судами першої та апеляційної інстанції обставини справи
14.04.2020 ТОВ Фірма "Поділля" (Орендодавець) та ТОВ "Терра Крафт" (Орендар) було укладено Договір оренди № 14/04-20/ПО (далі - Договір оренди), згідно предмету якого Орендодавець зобов`язується передати, а Орендар зобов`язується прийняти в тимчасове платне володіння та користування майно (далі - об`єкт оренди), в порядку та на умовах, вказаних у цьому Договорі та в додатках до Договору.
Умовами Договору оренди встановлено, що: 
-  об`єкт оренди за цим Договором вказується в додатках до даного Договору та актах приймання-передачі майна, які є невід`ємною частиною Договору (пункт 1.1.1);
- об`єкт оренди, що є предметом цього Договору належить Орендодавцю на праві власності (пункт 1.2);
- об`єкт оренди буде використовуватись орендарем у своїй господарській діяльності відповідно до цільового призначення (пункт 2.1);
- Орендар зобов`язується, окрім іншого, по закінченні строку оренди передати об`єкт оренди у стані який передавався, враховуючи нормативний знос об`єкту оренди (пункт 4.1);
- орендар має право використовувати об`єкт оренди протягом строку дії договору відповідно до цільового призначення, передбаченого п. 2.1. цього Договору та інших умов Договору (пункт 4.2);
- при передачі об`єкта, що орендується, складається акт приймання-передачі, який підписується представниками Орендодавця та Орендаря (пункт 5.3);
- цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та і діє до 14 квітня 2023 року (пункт 6.1);
- у випадку, якщо строк оренди, закінчився, а орендар не надіслав орендодавцю повідомлення (лист) про розірвання цього Договору, то цей Договір вважається таким, що продовжений на 3 (три) роки. Ці ж положення застосовуються на кожний наступний період оренди, і цей Договір вважається таким, що продовжений ще на 3 (три) роки (пункт 6.3);
- об`єкт, що орендується, повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем протягом 5 днів після закінчення терміну оренди (пункт 9.1);
- дія даного Договору/Договір припиняється внаслідок, окрім іншого, банкрутства орендодавця або орендаря (пункт 13.2).
З матеріалів справи суди встановили, що укладений Договір оренди підписаний зі сторони Орендодавця директором Залуцьким Л.В., зі сторони Орендаря - директором Давидюк Г.А., та скріплений печатками підприємств.
14.04.2020 на виконання договірних умов Орендодавець передав, а Орендар прийняв в тимчасове платне володіння та користування об`єкт оренди, обумовлений Договором оренди, що підтверджується актом приймання-передачі № 1 від 14.04.2020.
13.04.2022 Господарський суд Вінницької області ухвалою відкрив провадження у справі № 902/207/22 про банкрутство ТОВ Фірми "Поділля". 
14.04.2022 здійснено офіційне оприлюднення повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство Боржника на офіційному веб-порталі судової влади України.
24.01.2023 Господарський суд Вінницької області постановою у справі №902/207/22 визнав ТОВ Фірму "Поділля" банкрутом, відкрив щодо Боржника ліквідаційну процедуру та призначив ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Томашука М.С.
У зв`язку з введенням щодо ТОВ Фірми "Поділля" ліквідаційної процедури у справі про його банкрутство, ліквідатором Боржника було направлено ТОВ "Терра Крафт" повідомлення від 11.02.2023 за вих. № 02-01/38 про припинення дії Договору оренди із 24.01.2023 та необхідність повернути майно із оренди.
Відповідно до відомостей із сайту Укрпошта зазначене вище повідомлення від 11.02.2023 відповідач отримав 15.02.2023, однак на нього жодним чином не відреагував та відповіді ліквідатору не направив. 
Наведене стало підставою для звернення ліквідатором Боржника до суду із цим позовом про зобов`язання відповідача повернути рухоме майно (обладнання) в кількості 351 одиниці (перелік майна наведено в акті приймання-передачі майна) загальною вартістю 5 558 632,41 грн. 
Позивач доводив, що станом на день звернення із позовною заявою орендоване майно перебуває у володінні відповідача та з оренди не передано, що підтверджується Договором оренди та Актом №1 приймання-передачі майна.
Крім того, факт перебування рухомого майна у володінні відповідача підтверджується судовими рішеннями Господарського суду Вінницької області у справі № 902/863/20, а саме: ухвалою від 27.08.2020 та рішенням від 22.12.2020.
Вказаним рішення суду у справі № 902/836/20 встановлено обставини того, що ТОВ "Терра Крафт" володіє майном, яке належить ТОВ Фірма "Поділля" та передане відповідачу в оренду згідно Договору оренди та акту приймання-передачі до нього. 
Суди також з`ясували, що у відзиві на позовну заяву ТОВ "Терра Крафт" проти задоволення позову заперечував з таких підстав: 
(1) обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про зобов`язання повернути позивачу майно не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц; 
(2) позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач на момент подачі позову фактично тримає у себе майно позивача, адже на підставі умов пункту 4.2 Договору оренди (щодо права Орендаря передавати об`єкт оренди в суборенду третім особам без дозволу Орендодавця) 01.08.2022 ТОВ "Терра Крафт" уклав з ТОВ "Поліський стандарт" договір суборенди майна № 01/08-22/СМ (далі - Договір суборенди). За цим Договором об`єкт оренди передано в суборенду ТОВ "Поліський стандарт" строком до 14.04.2023, однак останнім на разі не повернуто відповідачу орендованого майна, а Договір суборенди, у відповідності з умовами його пункту 6.2 продовжено на 1 рік;
(3) позивачем не надано доказів реєстрації на сьогоднішній день за ТОВ Фірмою "Поділля" права власності на транспортні засоби та сільськогосподарську техніку, а таке майно за період дії договору могло бути відчужено як ТОВ Фірма "Поділля" добровільно, так і в примусовому порядку. Більше того, в межах відкритого 20.10.2020 виконавчого провадження № 63365900 було арештовано все рухоме та нерухоме майно Боржника, а 23.10.2020 приватним виконавцем здійснено опис та арешт майна Боржника, в тому числі і транспортних засобів, які за назвою схожі з транспортними засобами згідно переліку, наведеного позивачем в позовній заяві. При цьому згідно відомостей з Системи електронних торгів арештованим майном, в межах виконавчого провадження № 63365900 проводилась реалізація належного Боржнику майна через електронні торги, і, виходячи з відомостей про переможців торгів, частина майна, згідно переліку, вже не належить на праві власності ТОВ Фірма "Поділля".
У відповіді на відзив позивачем  ТОВ Фірма "Поділля" зазначено, що:
(1) позовні вимоги у цій справі сформовано належним чином, а обраний спосіб захисту є ефективним, оскільки його результатом буде повернення майна від третіх осіб, як то передбачено частиною першою статті 61 КУзПБ. При цьому позовні вимоги сформовані відповідно до умов Договору оренди, який відповідачем не виконаний в частині повернення майна із оренди; 
(2) Договір суборенди є нікчемним, оскільки ТОВ "Терра Крафт" в супереч умовам Договору оренди та вимогам статті 774 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передано майно в суборенду на строк, що перевищує строк Договору оренди (до 14.04.2023). Крім того, згідно пункту 13.2 Договору оренди дія цього Договору припиняється у разі банкрутства орендодавця, а справа про банкрутство ТОВ Фірми "Поділля" відкрита 13.04.2022, тому ТОВ "Терра Крафт" не мав права передавати майно в суборенду, оскільки починаючи із 13.04.2022 договір оренди припинив свою дію. Разом із тим, ТОВ "Терра Крафт" було відомо про банкрутство ТОВ Фірми "Поділля", оскільки 16.06.2022 відповідачем було заявлено грошові вимоги до Боржника;
(3) доводи відповідача щодо доведення права власності на орендоване майно є безпідставними, оскільки відповідач за Договором оренди та актом приймання-передачі отримав відповідне майно в оренду згідно із переліком та відповідно до умов цього Договору зобов`язаний повернути це майно. Аргументи щодо нібито реалізації орендованого майна системою електронних торгів "Сетам" і вибуття його з володіння ТОВ "Терра Крафт" спростовуються тим, що відомості із вказаної системи надано відповідачем станом на 2021 рік, тобто попри часткову реалізацію, за доводами відповідача, майна в 2021 році і його вибуття із оренди, відповідач 01.08.2022 за Договором суборенди та актом до нього все майно за Договором оренди в кількості 351 одиниця передав ТОВ "Поліський стандарт".
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Господарський суд Харківської області рішенням від 24.07.2023, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2023 у справі № 902/207/22(902/770/23), задовольнив позов ТОВ Фірми "Поділля" в особі арбітражного керуючого Томашука М.С.; зобов`язав ТОВ "Терра Крафт" повернути ТОВ Фірмі "Поділля" рухоме майно загальною вартістю 5 558 632,41 грн (згідно визначеного у пункті 2 резолютивної частини рішення переліку рухомого майна); вирішив питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що з огляду на умови Договору оренди та обставини визнання Боржника (Орендодавця) банкрутом строк дії цього Договору закінчився 24.01.2023, натомість доказів повернення відповідачем об`єкта оренди матеріали справи не містять.
Місцевий господарський суд у своєму рішенні дійшов висновку про належність та ефективність обраного позивачем способу захисту своїх порушених прав, а також про відповідність такого способу вимогам закону та умовам Договору оренди.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду як в частині обґрунтованості позову, так і щодо ефективності способу захисту порушених прав позивача.
Крім того, додатково з`ясувавши, що орендоване майно у подальшу суборенду для ТОВ "Поліський стандарт" передане у тому ж складі, що і отримане від Орендодавця, апеляційний господарський суд констатував, що жодних відомостей щодо повноти та цілісності переданого у суборенду майна матеріали справи не містять, а у судовому засіданні представник відповідача не зміг підтвердити взагалі існування такого майна у суборендаря.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
ТОВ "Терра Крафт" (скаржник) подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Вінницької області від 24.07.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2023 у справі №902/207/22(902/770/23) скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Підставою касаційного оскарження відповідач зазначив обставини, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 287 та пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що полягають у тому, що судами першої та апеляційної інстанцій:
- застосовано норми положення частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України без урахування висновку Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц (щодо ефективності способу захисту у зобов`язальному правовідношенні), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (щодо неефективності способу захисту як самостійної підстави для відмови у позові);
- помилково не застосовано норми статей 387, 388 ЦК України, всупереч висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 927/876/17, від 11.09.2018 у справі № 910/9555/16 та постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 3-604гс16, від 23.11.2016 у справі № 3-1058гс16; від 25.01.2017 у справі № 3-1533гс16, від 15.03.2017 у справі № 3-1515гс16; 
- не враховано правовий висновок Верховного Суду, наведений у пункті 118 постанови від 09.04.2020 у справі № 10/Б-743 (з посиланням на правову позицію у постановах Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № 908/431/14, від 21.06.2018 у справі № 927/939/17, від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09), згідно якого здійснення ліквідатором - арбітражним керуючим права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених Законом про банкрутство (проведення аукціону з порушенням вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"), не є вираженням волі власника майна (банкрута), на вибуття такого майна з його володіння, що дає підстави повернення майна володільцю, шляхом його витребування у відповідачів як добросовісних набувачів, в порядку частини першої статті 388 ЦК України;
- не враховано правову позицію Верховного Суду щодо застосування принципу "вірогідності доказів" (постанови від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц) у питанні оцінки акта приймання-передачі майна за Договором суборенди, що свідчить про перебування спірного майна у суборендаря - ТОВ "Поліський стандарт";
- встановлено обставини, що мають суттєве значення, при цьому не належним чином досліджено зібрані у справі докази (судами належним чином встановлено укладення Договору оренди зі строком дії до 13.04.2023, дійсність цього Договору та його дострокове припинення 24.01.2023; однак, судами: (1) не з`ясовано обставин перебування спірного майна в третьої особи за Договором суборенди, не враховано відсутність спірного майна у відповідача; (2) задоволено позов про повернення майна особі, яка не надала належних доказів того, що на момент ухвалення рішення, майно належить на праві власності позивачу (зокрема доказів реєстрації права власності на транспортні засоби та сільськогосподарську техніку; (3) не належним чином досліджено наявні в матеріалах справи докази та безпідставно визначено в резолютивній частині рішення вартість майна, яке має бути повернуто).
Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі
Ліквідатор Боржника (позивач) подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення з викладених у відзиві підстав, оскаржувані судові рішення залишити без змін.
За змістом поданого відзиву доводи позивача зводяться до такого: 
- для належного виконання ліквідатором свого обов`язку відповідно до частини першої статті 61 КУзПБ необхідно повернути майно банкрута, яке перебуває в третіх осіб, у даному випадку - у ТОВ "Терра-Крафт". Тому, позовні вимоги у цій справі сформовано належним чином, а обраний спосіб захисту є ефективним, оскільки його результатом буде повернення майна від третіх осіб, як то передбачено частиною першою статті 61 КУзПБ;
- доводи скаржника про те, що позивач має в порядку статті 387 ЦК України заявити віндикаційний позов та довести своє право власності на майно є безпідставними, адже такий позов може бути заявлено до відповідача, який не має договірних відносин із позивачем-власником майна та заволодів таким майном без відповідної правової підстави. Натомість, у цій справі позовні вимоги сформовані відповідно до умов Договору оренди, а відповідач зобов`язаний в силу статті 785 ЦК України повернути майно із оренди;  
- аргументи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій обставин того, що відповідачем передано спірне майно третій особі за Договором суборенди, є помилковими, оскільки вказаний Договір є нікчемним з огляду на вимоги статті 774 ЦК України, за якими строк договору суборенди не може перевищувати строку договору оренди;
- за наданим відповідачем Договором суборенди та актом приймання - передачі до нього відповідач 01.08.2022 все майно за Договором оренди в кількості 351 одиниці передав ТОВ "Поліський стандарт", що спростовує твердження відповідача про продаж орендованого майна в 2021році.
Касаційне провадження
09.11.2023 до касаційного суду надійшла касаційна скарга відповідача.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №   902/207/22(902/770/23) визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - головуючий, Жуков С.В., Картере В.І., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2023.
Верховний Суд ухвалою від 28.11.2023 залишив касаційну скаргу ТОВ "Терра-Крафт" без руху, надав скаржнику строк для усунення недоліків.
На виконання вимог зазначеної ухвали до касаційного суду 08.12.2023 надійшла заява скаржника про усунення недоліків касаційної скарги.
Верховний Суд ухвалою від 21.12.2023, серед іншого, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Терра Крафт" на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.07.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2023 у справі №   902/207/22(902/770/23); призначив її до розгляду на 07.02.2024 о 11:15 год.
23.12.2023 ТОВ "Терра Крафт" подало до Верховного Суду клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Верховний Суд ухвалою від 10.01.2024 задовольнив заяву ТОВ "Терра Крафт" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Верховний Суд ухвалою від 07.02.2024. серед іншого, оголосив перерву у судовому засіданні у справі до 21.02.2024 о 10:40 год; задовольнив клопотання ліквідатора Боржника про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
У судовому засіданні 21.02.2024 взяли участь у режимі відеоконференції ліквідатор Боржника (позивач) та представник ТОВ "Терра Крафт" (відповідач), які надали пояснення по суті вимог та доводів касаційної скарги. 
Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Перевіривши доводи скаржника в межах підстав оскарження та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Предметом позову у цій справі є вимога ліквідатора Боржника як орендодавця про зобов`язання повернути з оренди належне Боржнику майно у зв`язку з припиненням Договором оренди.
Частиною першою статті 61 КУзПБ унормовано, що ліквідатор з дня свого призначення здійснює, серед іншого, такі повноваження: приймає у своє відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. 
Як зазначено вище, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з відмовою Орендаря повернути Орендодавцю орендоване рухоме майно після припинення Договору оренди.
Відповідно до частини першої статті 174 Господарського кодексу України (тут і надалі у редакції Кодексу, чинній на дату укладення Договору оренди; далі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
В силу вимог частини першої статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Аналогічні визначення містить норма статті 759 ЦК України (тут і надалі у редакції Кодексу, чинній на дату укладення Договору оренди), згідно якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина шоста статті 283 ГК України).
Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина перша статті 763 ЦК України).
Частиною другою статті 291 ГК України унормовано, що договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та зазначено вище, у пункті 13.2 Договору оренди сторони погодили, що дія цього Договору припиняється внаслідок, окрім іншого, банкрутства Орендодавця або Орендаря.
Оскільки Господарський суд Вінницької області постановою від 24.01.2023 у справі №902/207/22 визнав ТОВ Фірму "Поділля" (Орендодавця) банкрутом, то попередні судові інстанції вірно встановили юридичний факт припинення Договору оренди з 24.01.2023, що не заперечується й скаржником (відповідачем).  
Згідно з частиною четвертою статті 291 ГК України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.
Відповідно до частини першої статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Ураховуючи наведені норми та обставини цієї справи, суди попередніх інстанцій вірно керувалися тим, що у зв`язку з припиненням Договору оренди у Орендаря в силу вимог частини першої статті 785 ЦК України виник обов`язок повернути належне Орендарю рухоме майно, передане за цим Договором.
Отже, такий обов`язок Орендаря кореспондує відповідне право Орендодавця вимагати повернення орендованого майна. 
Таким чином, звертаючись за захистом свого порушеного права до суду з позовом саме до Орендаря, позивач вірно зазначив правовою підставою позовних вимог норми частини першої статті 785 ЦК України.
Дійшовши цього висновку, колегія суддів погоджується з аналогічними доводами позивача, що у спорі між сторонами Договору оренди позовні вимоги сформовано належним чином.
Верховний Суд акцентує, що у спірних правовідносинах, що виникли саме між сторонами Договору Оренди щодо повернення орендованого майна у зв`язку з припиненням цього Договору, підстави для застосування норм статей 387, 388 ЦК України відсутні, оскільки умовою віндикації є відсутність договірних відносин між сторонами спору.
Наведеним спростовуються доводи скаржника про помилкове не застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин норм статей 387, 388 ЦК України, що також свідчить про безпідставне посилання на нерелевантну обставинам цієї справи практику Верховного Суду (постанови від 05.10.2016 у справі № 3-604гс16, від 23.11.2016 у справі № 3-1058гс16; від 25.01.2017 у справі №3-1533гс16, від 15.03.2017 у справі № 3-1515гс16, від 09.08.2018 у справі №927/876/17, від 11.09.2018 у справі № 910/9555/16, від 01.08.2018 у справі №908/431/14, від 21.06.2018 у справі № 927/939/17, від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09, від 09.04.2020 у справі № 10/Б-743.
Водночас інші аргументи скаржника (щодо неповноти оцінки ефективності способу захисту та неналежного встановлення обставин на підставі поданих сторонами спору доказів) Верховний Суд вважає частково обґрунтованими, що пояснюється таким.
У касаційній скарзі відповідач наголошує, що вимога про зобов`язання повернути орендоване рухоме майно не є ефективним способом захисту права власності Орендаря, що підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №344/16879/15-ц. 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України та статтею 20 ГК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Пунктом 5 частини другою статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі.
Згідно із частиною другою статті 20 ГК України права та законні інтереси суб`єктів господарювання та споживачів захищаються шляхом, серед іншого, присудження до виконання обов`язку в натурі.
Верховний Суд зазначає, що у цій справі позовна вимога ліквідатора Боржника (Орендодавця) про зобов`язання повернути рухоме майно у зв`язку з припиненням Договору оренди має немайновий характер, оскільки є вимогою про виконання обов`язку в натурі (повернення належного орендодавцеві рухомого майна), об`єктом вимоги є дія зобов`язаної сторони, що не піддається грошовій (вартісній) оцінці, а вирішення спору не змінить власника майна (подібні висновки щодо характеру позовної вимоги викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02/12/2020 у справі №905/105/20).
Поряд з цим, впродовж всього розгляду справи скаржник доводив, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки за висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14.12.2021 у справі №344/16879/15-ц, такий спосіб захисту права власності, як зобов`язання виконати умови договору, не є ефективним з урахуванням вимог Закону України "Про виконавче провадження", у статті 63 якого передбачено порядок виконання рішення, за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії, оскільки у разі відмови боржника від вчинення таких дій для нього настають негативні наслідки у вигляді можливого накладення штрафу та внесення до реєстру відомостей про вчинення кримінального правопорушення, однак для стягувача це не тягне поновлення порушеного права.
Втім, у порушення вимог процесуального закону, зазначеним доводам відповідача не було надано належної правової оцінки ні судом першої інстанції, ані апеляційним господарським судом.
Верховний Суд зауважує, що вагомість вказаного процесуального порушення пояснюється тим, що без належної правової оцінки відповідних доводів та наведення в судовому рішенні мотивів щодо їх відхилення, висновки господарських судів про належність та ефективність обраного позивачем способу захисту не можуть вважатися обґрунтованими.
Так, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 та від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, на які посилається скаржник). 
Поряд з цим, колегія суддів акцентує, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.
Як зазначено вище, позивач у цій справі обрав спосіб захисту порушеного права власності у вигляді зобов`язання повернути майно на підставі вимог частини першої статті 785 ЦК України у зв`язку з припиненням Договору оренди.
Однак, скаржник стверджував, що задоволення судом вимоги про зобов`язання повернути рухоме майно не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), тому такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту.
Отже, у контексті наведеного, судам попередніх інстанцій належало з`ясувати, чи наведена відповідачем правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №344/16879/15-ц є релевантною обставинам цієї справи та чи позивачем, який звернувся із вимогою немайнового характеру, обрано такий спосіб захисту, який є ефективним для захисту порушеного його права у спірних правовідносинах.
Верховний Суд вважає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), за висновками якого засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ("Afanasyev v. Ukraine" (заява № 38722/02, § 75)).
Дійсно, задоволення вимоги про виконання обов`язку в натурі способом її відтворення в резолютивній частині рішення суду аналогічно тому, як воно було унормовано сторонами у договорі, може призвести на практиці до ускладнення фактичного виконання судового рішення немайнового характеру.  
Водночас у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №233/4365/18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі №910/16744/17 вказала, що такий спосіб захисту як примусове виконання обов`язку в натурі застосовується у зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа має виконати зобов`язання на користь позивача, але відмовляється від виконання останнього чи уникає його. Примусове виконання обов`язку в натурі має наслідком імперативне присудження за рішенням суду (стягнення, витребування тощо), і не спрямоване на підсилення існуючого зобов`язання, яке не виконується, способом його відтворення в резолютивній частині рішення суду аналогічно тому, як воно було унормовано сторонами у договорі. 
Верховний Суд враховує, що у справі, яка переглядається, метою позивача як особи, права якої порушено, є поновлення права власності на спірне рухоме майно, тобто фактичне повернення належного йому майна з користування відповідача у зв`язку із закінченням строку орендних правовідносин. 
У зв`язку з наявністю між сторонами спору договірних відносин, аргументи касаційної скарги про неправомірне застосування судами положень частини першої статті 785 ЦК України щодо встановлення обов`язку Орендаря у разі припинення Договору оренди повернути Орендодавцеві орендоване рухоме майно відхиляються Верховним Судом як такі, що не узгоджуються із заявленими позивачем підставами та предметом позову у цій справі.
Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що примусове виконання обов`язку в натурі (у цій справі обов`язок повернути рухоме майно) має наслідком імперативне присудження за рішенням суду, тобто примус щодо "повернення", а не "зобов`язання повернути".
Отже, місцевий господарський суд, відтворивши резолютивну частину рішення у відповідний спосіб ("зобов`язати повернути"), не переконався, чи забезпечить такий судовий примус реальне відновлення порушеного права, за захистом якого звернувся банкрут в особі ліквідатора, не з`ясував, чи буде це саме тим результатом, якого хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору і чи не буде у нього потреби ще раз звертатися до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Інакше кажучи, чи може така інтерпретація судом позовних вимог призвести до фактичного виконання судового рішення. 
Крім цього, задовольняючи позовні вимоги у спірних правовідносинах шляхом зобов`язання Орендаря повернути рухоме майно Орендодавцю, судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки аргументів відповідача про відсутність у нього спірного індивідуально визначеного рухомого майна, яке (за доводами відповідача та наданими у їх підтвердження доказами - Договору суборенди та Акта приймання-передачі майна за цим Договором) перебуває у третьої особи - суборендаря. 
Тобто, господарськими судами належним чином не перевірено наявності у відповідача спірного індивідуально визначеного рухомого майна, не надано оцінки поданих щодо цього відповідачем доказів та, у разі необхідності, не вирішено питання щодо залучення суборендаря у порядку вимог частини другої статті 50 ГПК України для з`ясування відповідних обставин.
Вагомість цього процесуального порушення полягає у тому, що саме від встановлення факту того, чи перебуває спірне майно у відповідача або у третьої особи, залежить належність та ефективність обраного позивачем способу захисту порушеного його права.
З`ясувавши помилкове залишення поза увагою цих обставин судом першої інстанції, апеляційному господарському суду належало виправити таке процесуальне порушення у відповідності до вимог частини другої статті 269 ГПК України, чого зроблено не було.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не надав мотивованої правової оцінки кожному вагомому аргументу сторін та не здійснив належним чином дослідження обставин справи та оцінки доказів.
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржувана постанова таким вимогам не відповідає, оскільки апеляційним судом допущено неповне з`ясування фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано належної оцінки доказам та доводам відповідача.
Дійшовши такого висновку, колегія суддів погоджується з аналогічними аргументами заявника касаційної скарги в цій частині.
З огляду на обмеження, визначені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути допущені судом апеляційної інстанції процесуальні порушення, оскільки оцінка доказів та достовірне з`ясування усіх фактичних обставин виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, передбачених вказаною статтею процесуального закону.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає частково обґрунтованими підстави касаційного оскарження та погоджується з тими доводами скаржника, які відповідають висновкам суду, наведеним у мотивувальній частині цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Зважаючи на допущене апеляційним господарським судом порушення норм процесуального права щодо неповного дослідження зазначених вище обставин та доказів у справі, а також ураховуючи обґрунтованість заявлених скаржником підстав касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваної постанови з направленням матеріалів цієї справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При новому розгляді справи апеляційному суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, за результатом чого дати належну правову оцінку доказам, доводам та запереченням учасників судового процесу, і, в залежності від встановленого та вимог закону, прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Судові витрати
Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для нового розгляду до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Крафт" задовольнити частково.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2023 у справі № 902/207/22(902/770/23) скасувати.

3. Справу № 902/207/22(902/770/23) направити на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий cуддя                                                                                К.М. Огороднік 
Судді                                                                                                    С.В. Жуков 
                                                                                                    В.І. Картере