ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" березня 2024 р.           Справа№ 910/15253/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Станіка С.Р. 

за участю секретаря судового засідання:           Гончаренка О.С.  

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 26.03.2024  у справі №910/15253/23 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційної скарги           Акціонерного товариства «Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
на рішення           Господарського суду міста Києва 13.12.2023, повний текст якого складений 13.12.2023,
у справі           № 910/15253/23 (суддя Удалова О.Г.)
за позовом           Корпорації «ТСМ ГРУП» 
до                     Акціонерного товариства «Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 
про                     стягнення 686  070,25 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 474  559,91 грн. за виконані за договором на виконання проектних робіт № 22369-20 від 04.07.2020, але неоплачені роботи, 3 % річних в сумі 34  965,32 грн. та інфляційних втрат в сумі 176  545,02 грн.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем укладеного між сторонами договору на виконання проектних робіт № 22369-20 від 04.07.2020, в частині оплати за виконані позивачем роботи.
У позові позивач просить відповідно до вимог ч. 10 ст.238 ГПК України зазначити в рішенні по справі про нарахування 3% річних на суму боргу до моменту виконання рішення відповідачем.
Також позивач просить стягнути з відповідача 25  000,00 грн. витрат на правничу допомогу.
У відзиві на позов відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:
- виходячи з умов спірного договору, зобов`язання з оплати вартості виконаних робіт  настає лише за умов належного оформлення, реєстрації та надання замовнику податкової накладної, проте, оскільки відповідних дій позивачем вчинено не було, строк виконання обов`язку по оплаті спірних послуг в частині сплати ПДВ не настав. При цьому строк виконання зобов`язання з оплати частини вартості виконаних робіт в розмірі суми ПДВ у спірному договорі не встановлений;
- вина відповідача у невиконанні зобов`язань з оплати виконаних робіт відсутня з огляду на факт настання форс-мажорних обставин, підтверджених листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, а саме, захоплення збройними силами Російської Федерації Запорізької атомної електростанції, що зумовило втрату виробничих потужностей та розбалансування фінансового стану державного підприємства. У зв`язку з викладеним відповідач також просить суд зменшити 3% річних та інфляційні втрати;
- заявлена позивачем до стягнення сума витрат на правничу допомогу  не відповідає вимогами ч. 4 ст. 126 ГПК України.
У відповіді на відзив позивач зазначив про те, що:
- позивачем в день підписання актів приймання виконаних робіт було здійснено реєстрацію податкових накладених на суми вартості робіт;
- діючим законодавством не передбачена можливість зменшення 3 % річних та інфляційних втрат;
- посилання відповідача  на те, що виконанню ним своїх зобов`язань перешкодили надзвичайні події не заслуговує на увагу, так як події, на які посилається скаржник, відбулись через рік після спливу строку оплати за виконані роботи;
- відповідачем не надано належних доказів на підтвердження настання форс-мажорних обставин саме за спірним договором;
- розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим, факт їх понесення є підтвердженим, відповідачем не наведено обґрунтування та доказів для відмови у задоволенні вимог про стягнення таких витрат.  
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/15253/23 позов задоволений повністю, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено заборгованість у розмірі 474  559,91 грн., 3% річних у розмірі 34  965,32 грн., інфляційні у розмірі 176  545,02 грн., судовий збір у розмірі 8  232,84 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25  000,00 грн. 
Судом першої інстанції зобов`язано орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання рішення, здійснювати нарахування 3% річних на суму основного боргу у розмірі 474  559,00 грн. починаючи з 21.09.2023 до моменту виконання рішення суду, з урахуванням приписів законодавства України та визначено формулу за якою слід проводити нарахування.
Розглядаючи спір сторін по суті, суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті виконаних позивачем за спірним договором робіт, з огляду на що позивач має право на стягнення з відповідача як основного боргу, так і  3 % річних та інфляційних втрат у заявлених до стягнення розмірах.
Суд першої інстанції:
- відхилив  посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин (захоплення збройними силами російської федерації Запорізької атомної електростанції, що зумовило втрату виробничих потужностей та розбалансування фінансового стану державного підприємства), з посиланням на те, що строк виконання грошового зобов`язання у спірних правовідносинах закінчився ще до введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що саме обставини непереборної сили стали причиною порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної оплати виконаних на підставі Договору робіт;
- не прийняв до уваги посилання відповідача на можливість зменшення 3% річних та втрат від інфляції, з посиланням на те, що до вказаних правовідносин  не підлягають застосуванню положення ст. 233 ГК України щодо зменшення розміру заявлених у даній справі 3% річних та інфляційних.
Задовольняючи вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що  позивачем подано до матеріалів справи достатньо доказів на підтвердження факту надання Адвокатським об`єднанням «Віннерлекс» професійної правничої допомоги» в межах даної справи на суму 25  000,00 грн., при цьому відповідачем як не надано належних та допустимих доказів в підтвердження неспівмірності розміру цих витрат, так і не наведено обґрунтованих підстав для такого висновку.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство «Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/15253/23 в частині задоволення позову про стягнення 176  545,02 грн. інфляційних втрат і 34  965,32 грн. 3% річних та зменшити суми інфляційних втрат та 3% річних, що підлягають стягненню.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення є таким, що ухвалено за умов не з`ясування  обставин, що мають значення для справи та при неправильному застосуванні норм матеріального права
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на наявності підстав для зменшення сум інфляційних втрат та 3% річних, що підлягають стягненню, враховуючи умови воєнного стану та приймаючи до уваги ситуацію, яка склалась у даний час в енергетичній галузі України, з метою запобігання настанню негативних наслідків в частині забезпечення соціальної спрямованості економіки України.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2023, справу № 910/15253/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю..
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.01.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/15253/23, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/15253/23.
15.01.2024 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2024 залишено без руху апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/15253/23, а також надано строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом надання до суду доказів сплати судового збору у сумі 4  026,00 грн.
01.02.2024 від Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків, до якого, зокрема, додані докази сплати судового збору. 
Крім того, у вказаній  заяві заявник просить залучити до участі у справі № 910/15253/23 правонаступника Державного підприємства «Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» - Акціонерне товариство «Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція». До заяви скаржником доданий Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/15253/23, задоволено заяву Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про залучення до участі у справі правонаступника відповідача, замінено відповідача у справі № 910/15253/23 - Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на його правонаступника - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», розгляд апеляційної скарги призначено на 26.03.2024 об 11:15 год. 
13.02.2024 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, з посиланням на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
13.02.2024 до суду від позивача  надійшла заява, в якій заявник просить надати йому можливість приймати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку ЄСІТС. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 вказану заяву задоволено.
У зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В. у відпустці розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/1353/24 від 26.03.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/15253/23. 
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2024, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р..
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/15253/23 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р.
Станом на 26.03.2024 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.
Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що  апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

24.07.2020 позивач (підрядник) та відповідач (замовник) уклали договір на виконання проектних робіт № 22369-20 (далі Договір), в п. 1.1 якого погодили, що замовник доручає та зобов`язується прийняти і оплатити, а підрядник приймає на себе зобов`язання з виконання робіт за темою: ««ВП Запорізька АЕС, м. Енергодар, Промислова 133. Технічне переоснащення ІТЗВ периметра Запорізької АЕС. Автоматизований комплекс технічних засобів фізичного захисту периметра ВП ЗАЕС першої черги технічного переоснащення (по лінії БНС 1-6) 10/12-ЗАЕС БНС 1-6-АКТС. Коригування проектно-кошторисної документації». Код згідно з ДКПП - 71.12.
Відповідно до п. 2.1 Договору вартість робіт складає 447  520,00 грн., крім того ПДВ 20% - 89  504,00 грн., разом 537  024,00 грн. 
Пунктом 2.2 Договору встановлено, що оплата виконаних робіт здійснюється на підставі акта здачі-приймання виконаних робіт, підписаного обома сторонами, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника протягом 120 (ста двадцяти) календарних днів з дати підписання замовником акта здачі-приймання виконаних робіт. 
Оплата замовником частини вартості робіт у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від підрядника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадку та строках.
Згідно з п. 6.9 Договору належним виконанням робіт за договором є  надання замовником позитивного висновку експертизи та підписання сторонами актів здачі-приймання виконаних робіт.
Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2021. Керуючись приписами ч. 3 ст. 651 ЦК України сторони погодили, що умови цього договору застосовуються до відносин сторін, які виникли між замовником та підрядником до його укладення, а саме з 24.07.2020 (п. 12.1 Договору).
Також сторонами підписані Додатки до Договору: протокол погодження договірної ціни; договірна ціна; календарний план на виконання робіт; кошториси №№ 1-14, технічні умови.
На виконання умов Договору позивач виконав роботи на загальну суму 474  559,91 грн., що сторонами не заперечується та підтверджується підписаними сторонами актами здачі-приймання виконаних робіт № 1 від 30.11.2020 на суму 235  176,00 грн. та № 2 від 15.12.2020  на суму 239  383,91 грн.
При цьому позивачем до відповіді на відзив додані також податкова накладна № 8 від 30.11.2020, а також податкова накладна № 6 від 15.12.2020, складені згідно з вищевказаними актами.
Виконані роботи відповідач оплатив частково на суму 100  000,00 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжної інструкції № 6864 від 27.04.2021.
Також між сторонами підписано акт звірки від 12.05.2023, згідно з яким заборгованість відповідача перед позивачем становить 474  559,91 грн. 
З огляду вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача основний борг в сумі 474  559,91 грн., 3 % річних в сумі 34  965,32 грн. та інфляційні втрати в сумі 176  545,02 грн.
Крім того позивач просив, відповідно до вимог ч. 10 ст.238 ГПК України, зазначити в рішенні по справі про нарахування 3% річних на суму боргу до моменту виконання рішення відповідачем, а також стягнути з відповідача 25  000,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Заперечення відповідача проти позову наведені вище.
При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем своїх обов`язків по оплаті виконаних за Договором робіт на заявлену до стягнення суму, з огляду на що позивач має право на стягнення вартості таких робіт, а також, нарахованих за прострочення виконання обов`язку по їх оплаті,  інфляційних втрат та 3 % річних за розрахунками позивача. 
Крім того судом першої інстанції зобов`язано орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання рішення, здійснювати нарахування 3% річних на суму основного боргу у розмірі 474  559,00 грн. починаючи з 21.09.2023 до моменту виконання рішення суду, з урахуванням приписів законодавства України та визначено формулу за якою слід проводити нарахування, а також присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25  000,00 грн. 
За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі рішення суду першої інстанції відповідачем оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення  3 % річних в сумі 34  965,32 грн. та інфляційних втрат в сумі 176  545,02 грн., а відтак, враховуючи, що рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 474  559,91 грн., а також задоволення вимог про покладення на відповідача витрат на правничу допомогу апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України, в цих частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.
При цьому колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 474  559,91 грн., а також задоволення вимог про покладення на відповідача витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є  правовідношення,  в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати  роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та  обов`язків, зокрема, є договори.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Колегія суддів зауважує на тому, що відповідач фактично не заперечує проти факту виконання позивачем робіт на заявлену до стягнення суму. 
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем  свого обов`язку щодо оплати виконаних позивачем за Договором робіт на загальну суму  474  559,91 грн., позивач відповідно до положень ЦК України, має право нарахувати на прострочену  суму грошових зобов`язань 3 % річних та інфляційні втрати  та звернутися за їх стягненням до суду.
При цьому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо обґрунтованості здійснених позивачем розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат.
Щодо посилань відповідача на те, що несвоєчасне виконання ним обов`язків  за спірним договором було наслідком обставин непереборної сили (форс-мажору) військової агресії Російської Федерації проти України, колегія суддів зазначає про таке.
Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 ЦК України  згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
У Договорі сторонами погоджено, що:
- сторони звільняються від відповідальності  за невиконання або часткове невиконання своїх зобов`язань за Договором, якщо невиконання або часткове невиконання зобов`язань за Договором є наслідком непередбачених і непереборних , за даних умов обставин: повінь, пожежа, землетрус і інші стихійні лих, а також війна або воєнні дії, які виникли після укладення Договору, рішення (ухвали) уряду, що обмежують діяльність учасників Договору, страйки або стихійні масові безлади не з вини учасників Договору (далі форс-мажор). (п. 10.1);
- у разі настанні форс-мажору зобов`язання сторін за Договором пропорційно відстрочуються на час  його дії (п. 10.2);
- сторона, що потрапила під дію форс-мажору, зобов`язана не пізніше 10 днів з моменту його настання або припинення сповістити другу сторону про настання або припинення обставин, що перешкоджають виконанню Договору  (п. 10.3);
- дія форс-мажорних обставин підтверджується відповідно до законодавства України (п. 10.5).
Матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про настання обставин непереборної сили та неможливість у зв`язку із цим виконати договірні зобов`язання.
Також колегія суддів зазначає про наступне.
За умовами, погодженими сторонами у Договорі, настання форс-мажорних обставин повинно бути документально підтверджено відповідно до законодавства України.
Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. 
Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»  ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. 
У ст. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44(5) (далі - Регламент), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональною ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.
Відповідно до ст.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та / чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.
Торгово-промисловою Палатою України 28.02.2022 розміщено офіційний лист № 2024/02.0-7.1, в якому зазначено, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Слід зазначити про те, що лист ТПП № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за Договором, а матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за Договором, який би і  підтверджував неможливість виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару.
При цьому, обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов Договору.
В свою чергу відповідачем не було надано сертифікату про форс-мажорні обставини, який би встановлював наявність форс-мажорних обставин саме за Договором.
Верховний Суд в постанові від 25.01.2022. № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.
Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.
Отже, окрім наявності обставин непереборної сили, для звільнення  від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за Договором зобов`язань відповідач має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості виконання ним обов`язків по оплаті виконаних робіт, проте жодних належних  доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем до матеріалів справи долучено не було.
До того ж, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати виконаних робіт більш ніж за рік до початку обставин непереборної сили, на які посилається відповідач.
Також колегія суддів зауважує відповідачу на наступному. 
За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник  не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.
Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018  у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018  у справі № 908/660/17, від 05.08.2020  у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019  у справі № 911/2845/18.
Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, а тому  наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 3-1462гс16 та підтримана Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 913/869/14.
Отже правові підстави для звільнення відповідача від обов`язку щодо сплати 3 % річних та інфляційних втрат відсутні.
Щодо наявності підстав для зменшення 3 % річних та інфляційних втрат, слід зазначити наступне.
Як встановлено вище, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.
Правова позиція про можливість зменшення розміру процентів річних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, де вказано, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд за певних умов з урахуванням конкретних обставин справи може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.
Водночас колегія суддів зазначає про те, що обставини у справі № 902/417/18 та справі № 910/15253/23 не є подібними, оскільки в них різні предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Так, у договорі, вимоги про стягнення основного боргу, пені, штрафу та відсотків річних за яким були предметом розгляду у справі № 902/417/18, сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40 % річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96 %  річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів, а загальна сума заявлених позивачем до стягнення пені, штрафу та відсотків річних майже в два рази перевищила суму основного боргу станом на дату звернення позивача до суду з позовом та який був сплачений відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі.
Саме з огляду на вказані обставини  та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. 
При цьому, у цій справі № 910/15253/23 сторони в Договорі не передбачили інший розмір відсотків річних, ніж той, який встановлений ЦК України.
В свою чергу висновок про відсутність підстав для зменшення відсотків річних, які обраховані, виходячи з розміру, встановленого ст. 625 ЦК України, тобто у розмірі 3 % річних, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.09.2021 у справі № 927/184/13-г(927/1074/20). 
Також колегія суддів приймає до уваги, що загальною ознакою відповідальності є її компенсаторний характер. Так, заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Так само господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника.
При цьому висновок Верховного Суду про можливість за певних умов зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунків відповідно до ст. 625 ЦК України, не стосується такого способу захисту майнового права та інтересу, як відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів як стягнення інфляційних втрат.
З огляду на вказані обставини, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для зменшення розміру 3 % річних та інфляційних втрат. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення  3 % річних в сумі 34  965,32 грн. та інфляційних втрат в сумі 176  545,02 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів  зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/15253/23 у оскаржуваній частині, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Акціонерного товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/15253/23 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/15253/23 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Матеріли справи № 910/15253/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 26.03.2024. 

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                С.Р. Станік