КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа №757/56155/21-ц                                        Головуючий у 1 інстанції: Литвинова І.В.
провадження №22-ц/824/3322/2024                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
20 лютого 2024 року                                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П., 
при секретарі: Курченко С.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, -
 
в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, в якому просив суд стягнути з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором банківського вкладу «VIP» від 05 липня 2012 року, яка складається з:
-          суми вкладу 76 252, 80 доларів США,
-          10 % річних, нарахованих за сумою вкладу - 84 782, 50 доларів США,
-          3 % річних за порушення зобов`язання щодо повернення вкладу - 15 793, 73 доларів США,
-          3 % річних за порушення зобов`язання щодо нарахування процентів - 6 667, 50 доларів США,
-          пені за незаконне списання коштів, згідно з абзацом другим підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ, - 32 094, 50 доларів США, а всього суму у розмірі 215 591, 03 доларів США, що за курсом, встановленим Національним банком України станом на 12 жовтня 2021 року (26, 36 грн / долар США), дорівнює 5 682 979, 55 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що 05 липня 2012 року сторонами дистанційно було укладено договір банківського вкладу «Депозит VIP», за яким позивач передав відповідачу суму у розмірі 56 336, 35 доларів США, під 10 % річних з капіталізацією, для розміщення на депозитному рахунку / картці № НОМЕР_1 . 
У квітні 2014 року банк в односторонньому порядку зупинив нарахування процентів на вклад, який станом на 05 квітня 2014 року з нарахованими процентами складав 76 252, 80 доларів США. 
15 травня 2014 року банк прийняв рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів Філії «Кримське регіональне управління «ПАТ «КБ «ПриватБанк», а вклад позивачеві не повернув. 
Із засобів масової інформації позивач дізнався, що 17 листопада 2014 року між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» начебто було укладено договір про переведення боргу за депозитними договорами усіх кримських клієнтів АТ КБ «ПриватБанк». При цьому банк, порушуючи ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», без відома та дозволу вкладників ініціював здійснення переказу грошових коштів «кримських вкладників» на рахунки вказаного Товариства, яка не мала ліцензії на надання фінансових послуг. 
01 жовтня 2021 року позивач направив засобами поштового зв`язку заяву про розірвання депозитних договорів та повернення грошових коштів і просив підтвердити чи спростувати інформацію щодо переведення грошових коштів на рахунки ТОВ «Фінілон». Відповідач ніяким чином не відреагував на заяву позивача і грошові кошти не повернув.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, вул. М. Грушевського, будинок  №1-Д, м. Київ, 01601) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ):
- суму вкладу за договором № SAMDN01000726931630 від 05 липня 2012 року у розмірі 56 336, 35 доларів США,
- нараховані відсотки за період від 05 липня 2012 року до 15 лютого 2017 року -         25 868, 42 доларів США.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимогах.
Скарга обґрунтована тим, що в наслідок укладання 17.11.2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» Договору переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором, якій є  предметом спору у даній справі, АТ КБ «ПриватБанк» на цей час не несе жодних зобов`язань за таким договором, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за договором у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17.11.2014 року.
У зв`язку з вище викладеним, вважає що належним відповідачем у даній справі є ТОВ ФК «Фінілон».
Апелянт, посилаючись на пункт 41 постанови ВП ВС від 17.04.2018 року у справі 
№523/9076/16-ц зазначає, що встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Вказує, що позивачем до матеріалів справи не надано жодного доказу, який би підтверджував, що розмір відсоткової ставки за даним договором складає 10% річних. Таким чином, суд, здійснюючи дані нарахування припустився помилки.
Отже, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є неналежним платником платежу, здійсненого банком без законних на те підстав на рахунок ТОВ «Фінілон», а тому банк несе відповідальність за помилкові перекази 18 листопада 2014 року, докази проведення яких надано представником відповідача 24 січня 2023 року.
Разом з тим, цим законом, норми якого є чинними станом на час виникнення спірних правовідносин, і ЦК України не визначено, який кредит вважається короткостроковим для застосування положень цієї статті, тому перевірити, чи відповідають умови споживчого кредиту по продукту «Картка Універсальна» з розміром процентної ставки у 42, 00 % річних таким вимогам суд не має можливості.
Так як банк  не виплатив позивачу суму депозиту з нарахованими відсотками своєму вкладнику, а перерахував грошові кошти позивача, які знаходились на його банківському рахунку, відкритому у АТ КБ «Приватбанк», на рахунок ТОВ «Фінілон» без законних на те підстав, то позов в цій частині підлягав до задоволення.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що 05 липня 2012 року сторонами укладено договір банківського вкладу «Депозит VIP» № SAMDN01000726931630, згідно з яким вкладник передав банку суму у розмірі 56 336, 35 доларів США, для розміщення на депозитному рахунку / картці 
№ НОМЕР_1 .
Станом на 08 жовтня 2014 року на рахунку ОСОБА_1 , за вкладом Депозит VIP від 05 липня 2012 року, обліковувалася сума у розмірі 76 252, 80 доларів США, згідно з довідкою № 15255768 від 08 жовтня 2014 року (а. с. 7).
Кабінетом Міністрів України на засіданні 18 грудня 2016 року прийнято рішення про входження Держави до капіталу ПАТ КБ «ПриватБанк». На підставі рішення Правління Національного банку України від 18 грудня 2016 року №498-рш/БТ виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 18 грудня 2016 року №2859 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПриватБанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» (а. с. 12).
Встановлено, що 21 грудня 2016 року між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Міністерством фінансів України укладено договір про продаж 100 % акцій ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з яким весь пакет акцій належить Державі в особі Міністерства фінансів.
10 лютого 2017 року засобами поштового зв`язку до банку надійшла заява ОСОБА_1 , датована 31 січня 2017 року, про повернення його внеску по депозитному договору 
№ SAMDN01000726931630 або укладення нового депозитного договором за цим вкладом.  
Листом від 14 березня 2017 року №20.1.0.0.0/7-20170211/900 на №330183 від 11 лютого 2017 року банк повідомив, що 21 грудня 2016 року між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Міністерством фінансів України укладено договір про продаж 100 % акцій ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з яким весь пакет акцій належить Державі в особі Міністерства фінансів. Також вказано, що Правлінням банку розглядається питання про врегулювання проблеми вкладників, рахунки яких були відкриті на тимчасово окупованій території АР Крим та м.Севастополя. Просив поставитися з розумінням та надати додатковий час для розгляду ситуації про вжиті заходи та прийняте рішення банк зобов`язався невідкладно повідомити.
Аналогічного змісту відповідь була надана ОСОБА_1 банком 19 квітня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170414/7406 на № 593009 від 14 квітня 2017 року.
Листом від 04 липня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170703/52 на № 895028 від 02 липня 2017 року банк повідомив, що не у змозі виконати вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на прийняття Правлінням Національного банку України постанови «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року №260, згідно з якою банки зобов`язані припинити діяльність своїх відокремлених підрозділів, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів.  
01 жовтня 2021 року ОСОБА_1 направив засобами поштового зв`язку на адресу банку заяву про розірвання депозитних договорів, які укладені між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», та повернення вкладів з процентами.  
Згідно пункту 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 03 грудня 2003 року №516, грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.
У пункті 2.9 Положення №516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.
Відповідно до пункту 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року №566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів.
Отже, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб, на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) є обов`язком банку.
Як зазначено в пункті 3.3 глави 3 Положення №516, за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) (далі - вимога) банк зобов`язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім`я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.
За ч.1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч.1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За ч.1 ст.1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
У статті 1060 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.
Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя припинено постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року № 260, оскільки згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «Приватбанк», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.
Згідно з ч.3 статті 95 Цивільного кодексу України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.
Припинення діяльності філії не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до чинного цивільного законодавства.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.
Крім того, судом встановлено, що 15 лютого 2017 року договір банківського депозиту 
№ SAMDN01000726931630 від 05 липня 2012 року розірвано, оскільки 10 лютого 2017 року банком отримано заяву ОСОБА_1 про повернення суми вкладу з нарахованими відсотками.
Аналогічна правова позиція сформована у постановах Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №757/10991/19-ц (провадження №61-2639св22), 29 березня 2023 року у справі №757/56446/20-ц (провадження №61-245св23), де Суд погодився з висновками апеляційної інстанції про те, що договори банківського вкладу було розірвано за власною ініціативою вкладника після отримання банком (з урахуванням вихідних днів) заяви про розірвання договорів та повернення вкладів. Доводи представника позивача про необхідність врахування правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17, не заслуговують на увагу, оскільки, на відміну від вказаної справи, у цій справі або іншій справі щодо цього предмету спору не ухвалювалося рішення суду про розірвання між сторонами договору банківського вкладу.
Визнаючи, що договір банківського депозиту розірвано за заявою вкладника, банк не повідомив його про те, що грошові кошти можна отримати, натомість листом від 14 березня 2017 року №20.1.0.0.0/7-20170211/900 на №330183 від 11 лютого 2017 року банк проінформував, що 21 грудня 2016 року між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Міністерством фінансів України укладено договір про продаж 100% акцій ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з яким весь пакет акцій належить Державі в особі Міністерства фінансів. Також вказано, що Правлінням банку розглядається питання про врегулювання проблеми вкладників, рахунки яких були відкриті на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя. Просив поставитися з розумінням та надати додатковий час для розгляду ситуації, про вжиті заходи та прийняте рішення банк зобов`язався невідкладно повідомити.
Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стягнення трьох відсотків річних згідно з частиною другою ст.625 ЦК України не є неустойкою у розумінні статті 549 цього Кодексу, адже є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, тому до таких вимог застосовується загальний строк позовної давності, перебіг якої починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Так як банк не повернув суму депозитного вкладу разом з нарахованими відсотками вкладнику після розірвання договору, що стало підставою для звернення до суду, за період невиконання обов`язку виплати грошових коштів вкладника від 16 лютого 2017 року, строк позовної давності тривав по 17 лютого 2020 року. Проте позивач звернувся до суду з позовом 21 жовтня 2021 року, що вбачається зі штампу вхідної кореспонденції суду на першому аркуші позовної заяви, датованої від 12 жовтня 2021 року.
Тому, за заявою представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності у задоволенні вимоги про стягнення трьох відсотків річних суд вірно відмовив.
Виходячи з розрахунку 10 % щорічних за договором з вкладом у розмірі 56 336, 35 доларів за період з 05 липня 2012 року по 15 лютого 2017 року (за 55 місяців), нараховано відсотки у розмірі 25 868, 42 долари США, а загалом сума становить: 82 204, 77 доларів США.
Таким чином, банк не виплатив суму депозиту з нарахованими відсотками своєму вкладнику, а перерахував грошові кошти позивача, які знаходилися на його банківському рахунку, відкритому у АТ КБ «ПриватБанк», на рахунок ТОВ «Фінілон» без законних на те підстав.
Суд першої інстанції вірно вважав безпідставними доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що належним боржником перед ОСОБА_1 є ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», на яку банком було переведено борг, згідно з умовами договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, є необґрунтованими, оскільки, відповідно до ст.520 Цивільного кодексу України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Матеріали справи згоди ОСОБА_1 на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» не містять, в зв`язку з чим доводи банку про те, що він не є стороною за договорами банківського вкладу, укладеними з позивачем 05 липня 2012 року, та не несе перед ним відповідальності, є безпідставними.
За п.32.1. ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.
Відповідно до абзацу 2 пункту 32.3.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі помилкового переказу з рахунку неналежного платника, що стався з вини банку, цей банк зобов`язаний переказати відповідну за рахунок власних коштів суму переказу на рахунок неналежного платника, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня помилкового переказу до дня повернення суми переказу на рахунок неналежного платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.
Судом встановлено, що позивач є неналежним платником платежу, здійсненого банком без законних на те підстав на рахунок ТОВ «Фінілон», тому банк несе відповідальність за помилкові перекази 18 листопада 2014 року, докази проведення яких надано представником відповідача 24 січня 2023 року.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 12 березня 2024 року.

Головуючий:  

Судді: