Дата документу 06.02.2024 Справа № 334/5583/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/5583/18
Провадження №22-ц/807/52/24 
Головуючий в 1-й інстанції – Баруліна Т.Є.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року                                                місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2018 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення, -

В С Т А Н О В И В:

       У серпні 2018 року Комунальне підприємство «Водоканал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення, вказавши в заяві, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , користуються послугами КП "Водоканал", але оплату за воду та послуги каналізації не здійснюють, у зв`язку з чим, за період з 01.06.2007 року по 30.04.2018 року утворилась заборгованість у сумі 16226,68 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку, а також стягнути понесені судові витрати: судовий збір в розмірі 1762,00грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2018 року, позов Комунального підприємства «Водоканал» - задоволено.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , які проживають за адресою АДРЕСА_1 на користь КП «Водоканал», який розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Святого Миколая, 61 (р/р НОМЕР_3 в АКБ «Індустріалбанк» МФО 313849 код ОКПО 03327121) заборгованість по оплаті за централізоване водопостачання та водовідведення у сумі 16226,68 гривень (шістнадцять тисяч двісті двадцять шість гривень 68 коп.).
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , які проживають за адресою  АДРЕСА_1 , в рівних частинах на користь КП «Водоканал», який розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Святого Миколая, 61 (р/р  НОМЕР_3  в АКБ «Індустріалбанк» МФО 313849 код ОКПО 03327121) судовий збір в розмірі 1762 гривні (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні 00 коп.).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судових повідомлень щодо розгляду справи, а також рішення суду скаржниця у справі не отримувала, а ті поштові повідомлення, що наявні в матеріалах справи містять недостовірні дані. Позивачем пропущено строк позовної давності щодо частини позовних вимог, а заборгованість за період позовної давності погашена скаржником. 

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

       Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю юридичного відділу Департаменту реєстраційних послуг ЗМР № 01-71/6706, 01-71/6907 від 11.10.2018р. (а.с.18-19).

       Відповідачі зареєстровані за вказаною адресою та на підставі особового рахунку № НОМЕР_4 користуються послугами КП "Водоканал", але оплату за воду та послуги каналізації здійснюють не у повному обсязі, у зв`язку з чим, за період з 01.06.2007 року по 30.04.2018 року у них утворилась заборгованість в сумі 16226,68 грн., що підтверджується відповідним розрахунком та довідкою про заборгованість (а.с.5-8).

       КП «Водоканал» зверталось до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявою про видачу судового заказу про стягнення заборгованості за воду та послуги каналізації. Однак, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2018 року по справі №334/3614/18 КП «Водоканал» було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу у зв`язку із порушенням строків позовної давності (а.с.12), що фактично вказує на наявність спору про право.

       Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню, шляхом стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь позивача борг за спожиту воду та послуги каналізації за період з 01.06.2007р. по 30.04.2018 р. у сумі 16226 грн. 68 коп.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується часткового, виходячи з наступного. 

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

ЄСПЛ зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Публічний розгляд, передбачений пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Відповідно до ч.6 ст. 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Шляхом направлення відповідних запитів, встановлено місце реєстрації відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_2 (а.с.16,17).

Відповідно до ухвали від 14 серпня 2018 року справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Судовий розгляд справи призначено у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін на 11.10 18.10.2018р. 

Відповідно до ч.4, 5, 6 ст. 128 ЦПК України, судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

       В матеріалах справи міститься поштове повідомлення про вручення повісток відповідачам у справі в судове засідання на 18.10.2018р. (а.с.22).

Відповідно до ухвали районного суду від 24.10.2018 року суддя Баруліна Т.Є. прийняла до провадження справу за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення.

Справа призначена до розгляду на 10.00. 05.12.2018 року.

Доказів надсилання судової повістки ОСОБА_2 матеріали справи не містять, відповідачка ОСОБА_1 судову повістку не отримала, поштовий конверт повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Суд першої інстанції розглянув справу 05 грудня 2018 року за відсутності відповідачів, щодо яких були відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи, розгляд справи не відклав, причини неявки відповідачів в судове засідання не з`ясував, чим порушив конституційне право вказаних осіб на участь у судовому розгляді, не забезпечив їм можливість надати суду докази та навести доводи, що суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства – відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що "не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань", стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

У ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) законодавець встановив повноваження суду апеляційної інстанції скасовувати рішення суду першої інстанції з підстави неналежного повідомлення в суді першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Постанова Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).

Враховуючи викладене рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Що стосується заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, то слід зазначити наступне.

Позов заявлено до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

В ході апеляційного розгляду встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_5 виданого Запорізьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) виданого 10 березня 2021 року – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно зі статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Правовідносини у справі передбачають правонаступництво, між тим відповідно до пояснень ОСОБА_1 правонаступники ОСОБА_2 відсутні, інформація у Спадковому реєстрі після померлої ОСОБА_2 теж відсутня. Позивачем у справі не надано жодних доказів наявності у померлої відповідачки правонаступників, які могли бути залучені до участі у справі. Враховуючи викладене, в частині вимого позову до ОСОБА_2 слід відмовити.

Що стосується вимог до ОСОБА_1 , то слід зазначити наступне. 

Відносини учасників спору регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги", якими унормовано договірні засади таких відносин.

До житлово-комунальних послуг законодавство відносить комунальні послуги: централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо.

За загальними правилами, визначеними вказаним законом, виконавець послуг надає відповідний вид житлово-комунальних послуг споживачу, який їх споживає та має зворотній обов`язок щодо їх сплати за встановленими тарифами та у встановлені договором строки і порядку.

Обов`язок споживача житлово-комунальних послуг ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення із оплати житловою-комунальних послуг.

До 27 квітня 2017 року (укладання відповідного договору) між сторонами існували фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняла відповідачів від обов`язку оплати за надані такі послуги (вказане відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 р.).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в повному обсязі, відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно із приписами Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відповідно до вимог ст.ст. 66-68 ЖК України, наймач (власник) зобов`язаний своєчасно щомісяця вносити оплату за надані йому комунальні послуги, до числа яких входять послуги з водопостачання і водовідведення. 

За ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Згідно з пунктом 18 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць; оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Порядок проведення перерахунку за надання послуг з водопостачання та водовідведення споживачам - фізичним особам регулюється Законом України «Про питну воду і питне водопостачання» № 2918-ІІІ від 10.01.2002р., Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004р., «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», введеними в дію Постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005р. № 630, «Порядком зменшення розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї», затвердженим Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 306/1 від 23.07.2013р. та «Порядком зменшення розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї за місцем реєстрації», затвердженим Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №142 від 24.03.2017р.

Зокрема, пунктом 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що споживач має право на зменшення розміру оплати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його, їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Пунктом 6 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що за умови документального підтвердження, споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) на період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.

Порядком від 23.07.2013р. та Порядком від 24.03.2017р. встановлено, що при несвоєчасному зверненні споживача до виконавця послуг з питання оформлення перерахунку за спожиті послуги останній уточнює та вносить зміни до особових рахунків з початку поточного кварталу. За попередній період перерахунки не проводяться.

Відповідно до пп. 11 п. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.

Скаржником ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що вона не користувалася послугами з централізованого постачання холодної води, централізованого водовідведення за спірний період з дозволу відповідних органів виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства у відповідності з Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

На підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 546 від 28 жовтня 1999 року "Про порядок оплати послуг за водоспоживання і водовідведення КП "Водоканал" визначено виконавцем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення на території м. Запоріжжя, яким фактично надані вказані послуги до помешкання відповідачів, а тому воно правомірно розраховує на їх оплату споживачами.

Оскільки відповідачі користувалися послугами КП «Водоканал», але оплату за послуги підприємства не вносили, за період з 01 червня 2007 року по 30 квітня 2018 року утворилась заборгованість по оплаті за водопостачання і водовідведення, і суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення такої заборгованості. 

Однак колегія суддів апеляційного не погоджується із визначенням розміру такої заборгованості.

Враховуючи, що скаржник у справі відповідачка ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, оскільки в матеріалах справи відсутні відповідні підтвердження, остання не мала можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема щодо подання заяви про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Оскільки відповідні вимоги викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне їх прийняти та розглянути.

Що стосується застосування до спірних відносин строку позовної давності, то слід зазначити наступне.

Згідно положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позивачем пред`явлено позов у цій справі 02 серпня 2018 року. Період стягнення заборгованості визначено у межах з 01 червня 2007 року по 30 квітня 2018 року. За вказаний період відсутні оплати за надані послуги, а відповідно строк позовної давності не переривався. Таким чином, за період нарахування заборгованості жодної оплати послуг не відбулося, що вказує на відсутність підстав для стягнення заборгованості за період з 01 червня 2007 року по 01 серпня 2015 року у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Між тим, заборгованість з період з 02 серпня 2015 року по 30 квітня 2018 року у розмірі 2558,44 грн. підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_1 , оскільки є доведеною і заявленою в межах строку позовної давності. 

З урахуванням вимог ч.10 ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сума судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1948,47 грн., за вирахуванням суми судового збору, який підлягав би стягненню за користь позивача за подання позову у зв`язку із частковим задоволенням вимог позову.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2018 року у цій справі скасувати та прийти нову постанову наступного змісту.

Позов Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 на користь КП «Водоканал» заборгованість по оплаті за централізоване водопостачання та водовідведення у сумі 2558,44 грн.
Стягнути з КП «Водоканал» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1948,47 грн.

В решті позову відмовити. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 8 лютого 2024 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                        С.В. Кухар

Судді:                                                                О.В. Крилова

О.З. Поляков