ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" січня 2024 р.                                         Справа№ 927/964/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Кравчука Г.А. 
          Агрикової  О.В. 
 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.09.2023
у справі №927/964/23 (суддя Шморгун В.В.)
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго"
про стягнення 46 132,40 грн, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ НАК "Нафтогаз України") звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовною заявою про стягнення з Акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго" (далі - АТ "Облтеплокомуненерго") 31 410,73 грн основної заборгованості, 11 935,43 грн інфляційних втрат та 2 786,24 грн 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу №20/21-8245-РО-39 від 24.09.2020 в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару за період з жовтня 2020 року по квітень 2021 року.
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 15.09.2023 у справі №927/964/23 позов АТ НАК "Нафтогаз України" задоволено частково та стягнуто з АТ "Облтеплокомуненерго" 31 410,73 грн заборгованості за поставлений природний газ, 1931,70 грн 3% річних, 11 674,76 грн інфляційних втрат та 2619,12 грн витрат зі сплати судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності поставки обумовленого договором товару за період із жовтня 2020 року по квітень 2021 року на загальну суму 93 391,80 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі природного газу; за поставлений товар відповідач розрахувався частково на суму 61 981,07 грн, а тому загальний розмір непогашеної заборгованості становить 31 410,73 грн та підлягає реструктуризації відповідно до положень Закону України №1730; позивачем неправильно здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат за зобов`язаннями за лютий 2021 року, оскільки не враховано часткове погашення заборгованості за вказаний місяць, та невірно визначено період прострочення, оскільки нарахування компенсаційних виплат за період з 26.03.2021 по 19.05.2021 суперечить частині 1 статті 7 Закону України №1730; за іншими зобов`язаннями - за березень та квітень 2021 року позивачем правильно визначено період та суму нарахування, оскільки погашення заборгованості за отриманий природний газ у цей період відповідач взагалі не здійснював; за розрахунком суду обґрунтований загальний розмір 3% річних становить 1931,70 грн, а інфляційних втрат - 11674,76 грн.
Частково не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні інфляційних втрат у розмірі 260,67 грн та 3% річних у розмірі 59,54 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а викладені у ньому висновки в частині відмови у стягнення у повному обсязі інфляційних втрат та 3% річних не відповідають встановленим обставинам справи.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, АТ НАК "Нафтогаз України" вказало, що оплата за поставлений газ має здійснюватися у строк, визначений у пункті 5.1. договору, а тому відповідач зобов`язаний був сплатити за поставлений природний газ у лютому 2021 року до 25.03.2021; оскільки відповідач своєчасно не здійснив та не виконав зобов`язання у відповідності до положень пункту 5.1. договору, позивачем правомірно нараховано 3% річних у розмірі 624,19 грн за період з 26.03.2021 по 31.05.2023 та інфляційних втрат у розмірі 3704,63 грн за період з квітня 2021 року по травень 2023 року на суму боргу за лютий 2021 року у розмірі 9 528,66 грн; інфляційні втрати розраховані відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписів Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003, та правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19 та від 05.07.2019 у справі №905/600/18.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2023 апеляційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Іоннікової І.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2023 витребувано у Господарського суду Чернігівської області матеріали справи № 927/964/23, відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги позивача на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.09.2023 у справі №927/964/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду Чернігівської області.
27.10.2023 матеріали справи №927/964/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.
Під час вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги суддя Іоннікова І.А. заявила про самовідвід від розгляду даної справи з метою недопущення сумнівів в неупередженості суду, що можуть виникнути у зв`язку з тим, що її близький родич працює в АТ "НАК "Нафтогаз України".
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2023 заяву судді Іоннікової І.А. про самовідвід у справі №927/964/23 задоволено. Матеріали справи №927/964/23 передано на автоматизований розподіл для визначення складу колегії суддів відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2023 апеляційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" у справі №927/964/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Кравчука Г.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.09.2023 у справі №927/964/23, розгляд якої вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; АТ "Облтеплокомуненерго" встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 27.11.2023.
Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, та 01.12.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від останнього надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги позивача, АТ "Облтеплокомуненерго" визнало факт поставки товару за період з жовтня 2020 року по квітень 2021 року на суму 93 391,80 грн, а також наявну заборгованість у розмірі 31 410,73 грн, однак наголосило на неправильності розрахунку позивачем 3% річних та інфляційних втрат, оскільки він суперечить положенням частини 1 статті 7 Закону України №1730 та порядку розрахунку інфляційних втрат відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць; крім цього, разом із відзивом на апеляційну скаргу відповідач надав докази сплати основного боргу та компенсаційних виплат, присуджених оскаржуваним рішенням.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).
Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні 3% річних у розмірі 59,54 грн та інфляційних втрат у розмірі 260,67 грн, нарахованих на суму несвоєчасно сплаченої заборгованості за лютий 2021 року. Не є предметом апеляційного перегляду рішення в частині стягнення основної заборгованості та компенсаційних виплат, нарахованих на заборгованість за березень, квітень 2021 року..
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із нищезазначеного.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, 24.09.2020 між АТ "НАК "Нафтогаз України" (далі за текстом договору - Постачальник) та АТ "Облтеплокомуненерго" (далі за текстом договору - Споживач) було укладено договір постачання природного газу №20/21-8245-РО-39, за умовами пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві природний газ, а Споживач - прийняти його та оплатити на умовах цього договору (т. 1, а.с. 11-18).
Природний газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) (пункт 1.2. договору).
Пунктом 3.8. договору визначено, що приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.
Ціна за 1000 куб. м природного газу визначається сторонами щомісяця шляхом підписання додаткової угоди на підставі Прейскуранту (пункт 4.2. договору).
Відповідно до укладених між сторонами додаткових угод №1 від 26.10.2020, №2 від 23.11.2020, №4 від 22.12.2020, №6 від 29.01.2021, №7 від 26.02.2021, №9 від 26.03.2021, №10 від 28.04.2021, №14 від 20.05.2021 до договору вартість 1000 куб. м природного газу з урахуванням тарифу на послуги транспортування та ПДВ становила: у жовтні 2020 року 6597,91 грн; у листопаді 2020 року 6599,44 грн; у грудні 2020 року 7472,71 грн; у січні 2021 року 8946,73 грн; у лютому 2021 року 8358,37 грн; у березні 2021 року 7684,72 грн; у квітні 2021 року 7976,42 грн; у травні 2021 року 9511,78 грн.
Згідно з пунктом 5.1. договору оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.
Відповідно до пункту 11.1. договору, у редакції додаткової угоди №14 від 20.05.2021, договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Постачальника печаткою і діє в частині постачання природного газу до 19.05.2021 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.
На виконання умов договору у період з жовтня 2020 року по квітень 2021 року Постачальник передав у власність Споживача природний газ на загальну суму 93 391,80 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме: від 31.10.2020 на суму 101,66 грн; від 30.11.2020 на суму 8 060,95 грн; від 31.12.2020 на суму 17 321,52 грн; від 31.01.2021 на суму 24 360,79 грн; від 28.02.2021 на суму 21 664,81 грн; від 31.03.2021 на суму 18 181,81 грн, від 30.04.2021 на суму 3 700,26 грн.
Відповідно до умов Договору, з огляду на правила обчислення строків, визначені статті 253, 254 ЦК України, відповідач за поставлений природний газ у жовтні 2020 року повинен був розрахуватись з позивачем до 25.11.2020, у листопаді 2020 року до 28.12.2020, у грудні 2020 року до 25.01.2021, у січні 2021 року до 25.02.2021, у лютому 2021 року до 25.03.2021, у березні 2021 року до 26.04.2021, у квітні 2021 року до 25.05.2021.
Як вбачається з наданої позивачем довідки по здійсненим АТ "Облтеплокомуненерго" операціях за договором, відповідач частково розрахувався за поставлений у жовтні 2020 року, квітні 2021 року природний газ на загальну суму 61 981,07 грн, а розрахунки за договором проводились шляхом розподілу коштів відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217.
Так, непогашеною відповідачем залишилась заборгованість за поставлений природний газ:
- у лютому 2021 року частково на суму 9 528,66 грн (згідно з актом приймання-передачі від 28.02.2021 поставлено природний газ на суму 21 664,81 грн, за який у період з 12.05.2021 по 19.05.2021 перераховані кошти на загальну суму 12 136,15 грн);
- у березні 2021 року на суму 18 181,81 грн;
- у квітні 2021 року на суму 3700,26 грн.
Усього заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений за договором природний газ становить 31 410,73 грн.
У зв`язку з порушенням відповідачем умов пункту 5.1. договору постачання природного газу №20/21-8245-РО-39 від 24.09.2020 в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 31 410,73 грн основної заборгованості, 11 935,43 грн інфляційних втрат та 2 786,24 грн 3% річних.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що рішенням суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадженням у справі №910/13848/20, а доводи апелянта вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на нищезазначене.
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається його змістом, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, тобто дослідити відповідні умови договору з зазначенням своїх висновків за результатами такої оцінки у прийнятому судовому рішенні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №914/4127/21.
Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору дійшов правильного висновку, що такий за своєю правовою природою є договором поставки, за яким, відповідно до статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
Частиною 2 цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін
Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій                        стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Таким чином, укладення АТ "НАК "Нафтогаз України" та АТ "Облтеплокомуненерго" договору постачання природного газу №20/21-8245-РО-39 від 24.09.2020 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.
За частиною 1 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Як правильно встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами, у період з жовтня 2020 року по квітень 2021 року позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму на загальну суму 93 391,80 грн, який був оплачений частково на суму 61981,07 грн, а відтак залишок заборгованості становить 31 410,73 грн.
Колегія суддів зауважує, що межами апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні 3% річних у розмірі 59,54 грн та інфляційних втрат у розмірі 260,67 грн, нарахованих на суму несвоєчасно сплаченої заборгованості за лютий 2021 року.
У зв`язку із несвоєчасною сплатою відповідачем коштів за поставлений природний газ у лютому 2021 року, апелянтом нараховано до стягнення 624,19 грн 3% річних, нарахованих за період з 26.03.2021 по 31.05.2023 на суму боргу у розмірі 9 528,66 грн та 3704,63 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.04.2021 по 31.05.2023 на суму боргу у розмірі 9 528,66 грн.
Отже, у своїй апеляційній скарзі АТ "НАК "Нафтогаз України" погодилося з необґрунтованістю здіснення нарахувань на всю вартість поставленого у лютому 2021 року вартість природного газу без урахування часткових проплат, однак вважає, що 3% річних необхідно нараховувати у відповідності до умов пункту 5.1. договору з 26.03.2021, а інфляційні втрати - з квітня 2021 року.
Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статтею 610 ЦК України кваліфікується як порушення зобов`язання.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.
За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.
Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.
Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що за лютий 2021 року АТ "НАК "Нафтогаз України" поставило АТ "Облтеплокомуненерго" 2,59199 тис.куб.м природного газу загальною вартістю 21 664,81 грн, що підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін актом приймання-передачі природного газу від 28.02.2021, належним чином завірена копія якого міститься у матеріалах даної справи (т. 1, а.с. 42).
Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.
Пунктом 5.1. договору встановлено, що оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.
У той же час, як було вірно зазначено місцевим господарським судом, комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення врегульовано Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" (Закон України №1730).
За змістом статті 1 Закону України №1730 заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, є, зокрема кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед постачальником природного газу, операторами газорозподільних систем, оператором газотранспортної системи та особою, що виконувала функції оператора газотранспортної системи до 31 грудня 2019 року включно, за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії (у тому числі за договорами купівлі-продажу природного газу для власних потреб, що був використаний виключно для виробництва теплової та електричної енергії), надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (у тому числі у разі заміни сторони у зобов`язанні та/або у разі правонаступництва), а також послуги з його розподілу і транспортування. До такої кредиторської заборгованості, зокрема, включається заборгованість, щодо якої ухвалено судове рішення про стягнення або затверджено мирову угоду.
Учасники процедури врегулювання заборгованості - підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу, оператор газотранспортної системи та особа, що здійснювала функції оператора газотранспортної системи до 31 грудня 2019 року включно, оператори газорозподільних систем, електропостачальники або оператори системи розподілу (як правонаступники в частині прав та обов`язків за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією), оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до статті 2 Закону №1730 дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та інші енергоносії та послуги з розподілу і транспортування природного газу, теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а також підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію, послуги з її розподілу/передачі, за питну воду, придбану з метою її подальшої реалізації споживачам, та/або за очищення стічних вод іншими підприємствами централізованого водопостачання і водовідведення.
Частиною 1 статті 3 Закону України № 1730 передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України №1730 реструктуризації підлягають кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 червня 2021 року для виробництва теплової та електричної енергії (у тому числі за договорами купівлі-продажу природного газу для власних потреб, що був використаний виключно для виробництва теплової та електричної енергії), надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, а також заборгованість за послуги з розподілу і транспортування природного газу та кредиторська заборгованість теплопостачальних організацій перед теплогенеруючими організаціями за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг споживачам, які утворилися станом на 1 червня 2021 року (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на таку заборгованість).
Відповідно до пункту 1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності).
Як було правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося позивачем, АТ "Облтеплокомуненерго" включено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України №1730.
З матеріалів справи вбачається та було правильно встановлено судом першої інстанції, заборгованість за лютий 2021 року була частково сплачена позивачеві у період з 12.05.2021 по 19.05.2021 у розмірі 12 136,15 грн шляхом розподілу коштів відповідно до Постанови КМУ №217 від 18.06.2014. Отже, станом на 20.05.2021 заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений у лютому 2021 року природний газ становила 9528,66 грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України №1730.
Відповідно до приписів частини 1 статті 7 Закону №1730 на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий до 1 червня 2021 року природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, отримані до 1 червня 2021 року для їх подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, погашену до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, а також на заборгованість, реструктуризовану відповідно до статті 5 цього Закону, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, якщо інше не передбачено цим Законом.
На заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий з 1 червня 2021 року до 1 липня 2022 року природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, отриману з 1 червня 2021 року до 1 липня 2022 року для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, погашену до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються.
Неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, включених до реєстру, за спожитий до 1 червня 2021 року природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, отримані до 1 червня 2021 року для їх подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, та не сплачені станом на дату включення до реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом, не можуть бути предметом подальшого продажу та врегульовуються у такий спосіб:
підлягають списанню, за умови погашення основного боргу до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, або в інший строк згідно з умовами затверджених мирових угод;
підлягають списанню, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями умов укладеного договору про реструктуризацію заборгованості.
Отже, частиною 1 статті 7 Закону №1730 передбачено можливість застосування визначених ним компенсаторних механізмів шляхом списання відповідних нарахувань.
Враховуючи вищезазначені приписи законодавства, нараховані 3% річних та інфляційні втрати за період 26.03.2021 по 19.05.2021 на суму боргу за поставлений природний газ у лютому 2021 року, підлягають списанню, а відтак суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що зазначені компенсаційні виплати мають бути нараховані за період з 20.05.2021 по 31.05.2023. При цьому інфляційна складова боргу за травень 2021 року не враховується, оскільки час прострочення у вказаному місяці становить менше половини місяця.
Щодо посилань апелянта на механізм розрахунку інфляційних втрат з урахуванням індексу інфляції за попередні періоди, викладений у постановах Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19 та від 05.07.2019 у справі №905/600/18, колегія суддів зазначає таке.
ЦК України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.
Водночас, частиною 1 статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Частиною 5 статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.
Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). 
Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною 2 статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 постанови Кабінет Міністрів України №1078).
Отже, при обчисленні інфляційних збитків за наступний період, до початкової заборгованості включається вартість грошей (боргу), яка визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній період.
Правильною є методика розрахунку інфляційних збитків відповідно до статті 625 ЦК України, яка передбачає такий математичний підхід, що дозволяє включення інфляційних збитків попереднього періоду до загальної суми боргу, яка обраховується із застосуванням індексів інфляції, визначених Держстатом України на наступні періоди, без переривання ланцюга розрахунку у випадку зниження інфляції менше 100% (дефляції).
Така правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19 та від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.
У постанові від 26.06.2020 у справі №905/21/19 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відступила від висновків касаційного суду у постановах від 21.05.2019 у справі №916/2889/13 та від 14.01.2020 у справі №924/532/19 про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженого наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної у цих нормативних актах.
У кредитора згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18, зазначено, що нарахування "інфляційних втрат" за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.
Однак вищезазначений механізм не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки позивачем не взято до уваги ненарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 26.03.2021 по 19.05.2021 в силу приписів частини 1 статті 7 Закону №1730. Крім того, з 20.05.2021 по 31.05.2023 погашення заборгованості за спірний місяць не здійснювалося.
У даному випадку залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду необхідно перемножувати послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділити на 100%.
З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши наданий позивачем розрахунок компенсаційнх виплат за відповідний період, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1931,70 грн 3% річних та 11 674,76 грн інфляційних втрат, а відтак, позов у цих частинах підлягає частковому задоволенню.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволенні позовних вимог щодо стягнення 31 410,73 грн основної заборгованості, 11 935,43 грн інфляційних втрат та 2 786,24 грн 3% річних.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Таким чином, апеляційна скарга АТ "НАК "Нафтогаз України" має бути залишена без задоволення.
Разом із цим, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення (пункт 4.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №13/51-04).
Водночас закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.
Відповідно до частини 1 статті 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.
Згідно з частиною 2 статті 241 ГПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем 22.09.2023 сплачено на користь позивача 31 410,73 грн основного боргу, 11 674,76 грн інфляційних втрат, 1 931,70 грн 3% річних та 2 619,12 грн витрат зі сплати судового збору.
Тобто, скаржником сплачено суми, які були присуджені оскаржуваним судовим рішенням, до моменту набрання ним чинності.
Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 10.09.2021 у справі №910/13848/20, від 09.03.2021 у справі №914/1034/18 та від 25.07.2019 у справі №916/144/18.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що рішення суду жодним іншим учасником справи не оскаржувалося, тому колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.09.2023 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі №927/964/23 на підставі пункту 2 частини 1 статті 231, пункту 4 частини 1 статті 275 та частини 1 статті 278 ГПК України.
При цьому судова колегія зауважує, що така процесуальна дія по скасуванню рішення із закриттям провадження у даній справі пов`язана зі сплатою відповідачем присуджених оскаржуваним рішенням коштів, а не у зв`язку з доведеністю та обгрунтованістю апеляційної скарги позивача.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.
Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.09.2023 у справі №927/964/23 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.09.2023 у справі №927/964/23 скасувати.
3. Провадження у справі №927/964/23 закрити.
4. Матеріали справи №№927/964/23 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                                      А.О. Мальченко 

Судді                                                                                Г.А. Кравчук

                                                                                О.В. Агрикова