ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року	Львів	Справа № 300/5786/23 пров. № А/857/270/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Коваля Р.Й., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Микитин Н.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                        в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач-1), ГУ ПФУ в Рівненській області (далі - відповідач-2), в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Рівненській області №092550001395 від 18.08.2023 та зобов`язати кого??? зарахувати їй до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України “Про прокуратуру” №1697-VII від 14.10.2014 (далі - Закон №1697), половину періоду її навчання з 01.09.1995 до 03.07.1998 в Коломийському коледжі права та бізнесу, період роботи на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді з 03.12.1999 по 09.06.2003 та призначити з 11.08.2023 пенсію за вислугу років згідно ст.86 цього Закону.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.12.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити її позовні вимоги повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що враховуючи норми ч.6 ст.86 Закону №1697 безпідставним є не зарахування до вислуги років, що дає право для призначення їй пенсії половини строку навчання в Коломийському коледжі права і бізнесу з 01.09.1995 до 03.07.1998 та період роботи на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді з 03.12.1999 по 09.06.2003. Вказує, що освітньо-кваліфікаційний рівень освіти, одержаний нею у липні 1998 році “молодший спеціаліст”, з урахуванням вимог п.п.4 п.2 розділу XV “Прикінцеві та Перехідні положення” Закону України “Про вищу освіту” №1556-VII від 01.07.2014 (далі - Закон №1556) прирівнюється до освітньо-професійного ступеня “молодший бакалавр”, який в свою чергу відповідно до ст.5 цього Закону є освітнім ступенем, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти. Відтак, отримавши у липні 1998 року диплом молодшого спеціаліста вона набула всі права встановлені для особи з вищою освітою. Вважає, що з урахуванням спірних періодів загальна вислуга її років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697 на час звернення до відповідача, є достатньою для призначення пенсії, оскільки складає більше ніж 25 років.
Відповідачі не скористалися правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.08.2023 звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.86 Закону №1697 та пакетом документів, на підтвердження вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до цього Закону.
Після реєстрації заяви та сканування копій наданих документів засобами програмного забезпечення, органом, що розглядає заяву, згідно принципу екстериторіальності було визначено ГУ ПФУ в Рівненській області.
Рішенням №092550001395 від 18.08.2023 ГУ ПФУ в Рівненській області відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до ст.86 Закону №1697 через відсутність на день звернення вислуги років, передбаченої частини шостої вказаної статті, не менше 25 років. У цьому ж рішенні зазначено, що згідно з поданими документами, на дату звернення 11.08.2023 вислуга років заявниці становить 23 роки 6 місяців 29 днів зараховано по 30.06.2023, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів 20 років 0 місяців 22 дні.
Вважаючи протиправним оспорюване рішення пенсійного органу, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що навчання позивачки у період з 01.09.1995 до 03.07.1998 в Коломийському коледжі права та бізнесу за спеціальністю “правознавство” не зараховується до спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки, незважаючи на те, що за законом цей заклад відносився до вищих навчальних закладів, він не належав до таких, після навчання в яких особа відповідно до вимог Закону №1697 може працювати в органах прокуратури. Також суд зазначив, що згідно ст.17 Закону №1556, вища освіта здобувається на основі повної загальної середньої освіти. Однак, позивачкою не надано суду жодного доказу, що рівень освіти, здобутий нею у період з 1995-1998 років молодшого спеціаліста за кваліфікацією “юрист”, на основі повної загальної середньої освіти. Суд дійшов висновку, що скільки ОСОБА_1 у період з 03.12.1999 по 09.06.2003 працювала на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді, але не мала вищої юридичної освіти, згідно якої може працювати в органах прокуратури, то відповідач, зробив обґрунтований висновок про відмову у зарахуванні спірного періоду роботи до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697.
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України кожному громадянину гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.86 Закону №1697 (в редакції, чинній на час звернення позивачки із заявою про призначення пенсії за вислугу років), прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років, зокрема, не менше з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.
Частиною шостою статті 86 Закону №1697 передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.
Вказаний перелік періодів роботи є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
З матеріалів справи видно, що пенсійний орган прийняв оспорюване рішення, згідно якого вислуга років ОСОБА_1 на посадах у органах прокуратури становить 23 роки 6 місяці 29 днів, а стаж роботи на посадах прокурорів/слідчих становить 20 років 0 місяців 22 дні.
У той же час, при розгляді заяви позивачки, відповідачем-2 не зараховано до вислуги років позивачки половини строку навчання в Коломийському коледжі права і бізнесу з 01.09.1995 до 03.07.1998 та період роботи на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді з 03.12.1999 по 09.06.2003.
Надаючи правову оцінку оспорюваному рішенню, колегія суддів зазначає наступне.
Судом встановлено, що позивачка у період з 01.09.1995 до 03.07.1998 навчалась у Коломийському коледжі права і бізнесу за спеціальністю “правознавство”, після закінчення якого 03.07.1998 їй було видано диплом НОМЕР_1 молодшого спеціаліста за кваліфікацією “юрист”.
Крім того, в період з 1998 року по 30.06.2001 позивачка навчалася в Прикарпатському університеті ім.Василя Стефаника, форма навчання – заочна, де отримала базову вищу освіту за напрямком підготовки “Право” та здобула кваліфікацію бакалавра, отримавши відповідний диплом від 30.06.2011.
У 2002 році позивачка закінчила Прикарпатський університет ім.Василя Стефаника, форма навчання - заочна і отримала повну вищу освіту за спеціальністю “Правознавство” та здобула кваліфікацію “юрист”, отримавши диплом спеціаліста НОМЕР_2 від 12.07.2002.
Згідно трудової книжки ОСОБА_1 у період з 03.12.1999 по 09.06.2003 працювала на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді, а з 10.06.2003 і станом на час звернення до пенсійного органу про призначення пенсії за вислугу років - в органах прокуратури.
Перевіряючи можливість зарахування позивачці до вислуги років періоду роботи на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді з 03.12.1999 по 09.06.2003 (тобто періоду, який не зарахований згідно оспорюваного рішення), що дає право на пенсію відповідно до ст.86 Закону №1697, колегія суддів враховує наступне.
Частиною шостою статті 86 Закону №1697 визначено, що до вислуги років, який дає право на пенсію згідно цієї статті, зараховується, зокрема, час роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.
Статтею 17 Закону України “Про освіту” №2145-VIII від 05.09.2017 (далі - Закон №2145) передбачено, що метою вищої освіти є здобуття особою високого рівня наукових та/або творчих мистецьких, професійних і загальних компетентностей, необхідних для діяльності за певною спеціальністю чи в певній галузі знань.
Вища освіта здобувається на основі повної загальної середньої освіти. Рівні, ступені вищої освіти, порядок, умови, форми та особливості її здобуття визначаються спеціальним законом.
Згідно п.3 постанови Верховної Ради Української РСР “Про порядок введення в дію Закону Української РСР “Про освіту” №1144-ХІІ від 04.06.1991 (із змінами та доповненнями, внесеними постановою Верховної Ради України №1992-ХІІ від 18.12.1991), Закон Української РСР “Про освіту” застосовується до правовідносин в галузі освіти, що виникли після введення в дію Закону.
Відповідно до ст.34 Закону Української РСР “Про освіту” (в редакцій від 23.05.1991), в Українській РСР вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.
Водночас, пунктом 1 постанови Верховної Ради Української РСР “Про порядок введення в дію Закону Української РСР “Про освіту” №1144-ХІІ від 04.06.1991 передбачено, що дія Закону Української РСР “Про освіту” набирає чинності з дня його опублікування, а що стосується нових документів про освіту та нових кваліфікацій і наукових ступенів, - з 01.09.1992.
Статтею 5 Закону №1556 передбачено рівні та ступені вищої освіти, а саме : початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень.
Здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти : 1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр; 4) доктор філософії/доктор мистецтва.
Молодший бакалавр - це освітній або освітньо-професійний ступінь, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти і присуджується закладом вищої освіти у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньої програми, обсяг якої становить 120 кредитів ЄКТС. Для здобуття освітнього ступеня молодшого бакалавра на основі фахової передвищої освіти заклад вищої освіти має право визнати та перезарахувати кредити ЄКТС, максимальний обсяг яких визначається стандартом вищої освіти.
Особа має право здобувати ступінь молодшого бакалавра за умови наявності в неї повної загальної середньої освіти.
Відповідно до ст.28 Закону №1556, в Україні діють заклади вищої освіти таких типів : університет, академія, інститут, коледж.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що рівень освіти, отриманий позивачкою у 1998 році, відноситься до І (першого) рівня вищої освіти з освітньо-кваліфікаційним рівнем “молодший спеціаліст”.
При цьому, п.п.4 п.2 розділу XV “Прикінцеві та Перехідні положення” Закону №1556 передбачено, що після набрання чинності цим Законом диплом про вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста (початкова вища освіта) прирівнюється до диплома про вищу освіту за освітньо-професійним ступенем молодшого бакалавра.
Таким чином, враховуючи вищезазначені норми, рівень освіти, здобутий позивачкою у 1998 році, відноситься до молодшого спеціаліста за кваліфікацією “юрист”, що прирівнюється до освітньо-професійного ступеня “молодшого бакалавра”, який в свою чергу відповідно до ст.5 Закону №1556 є освітнім ступенем, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти.
Отже, отримавши 03.07.1998 диплом молодшого спеціаліста, позивачка здобула кваліфікацію юриста, яка відповідає першому рівню вищої освіти, а з 03.12.1999 по 09.06.2003 працювала директором Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді з отриманою початковою вищою юридичною освітою. 
Колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням норм ч.6 ст.86 Закону №1697 до вислуги років позивачки, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посаді директором Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді, яку обіймала особа з вищою юридичною освітою.
Також половина періоду навчання позивачки з 01.09.1995 до 03.07.1998 в Коломийському коледжі права та бізнесу за спеціальністю “Правознавство” із здобуттям кваліфікації юриста, яка відповідає першому рівню вищої освіти, повинна бути врахована пенсійним органом до вислуги років, що дає право на призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст.86 Закону №1697.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність оспорюваного рішення та наявності підстав для його скасування.
Суд першої інстанції не взяв до уваги вищенаведеного та дійшов помилкового висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до ч.1 ст.44 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058), заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Згідно п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку : пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України №13-1 від 07.07.2014 та чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок №22-1), заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Щодо зобов`язання відповідача-1 призначити позивачці з 11.08.2023 пенсію за вислугу років відповідно до вимог ст.86 Закону №1697, зарахувавши до стажу її роботи спірні періоди, колегія суддів враховує, що згідно ст.58 Закону №1058, Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тим самим, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Згідно п.п.1 п.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №28-2 від 22.12.2014 (далі - Положення №28-2), управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч.1 ст.58 Закону №1058, Пенсійний фонд України є органом який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсію та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання пов`язані з веденням обліку пенсійних активів осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законами України і статутом Пенсійного фонду України.

Інструкцією користувача реалізації механізму розподілу та опрацювань звернень за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів від 21.12.2020 внесені зміни в програмне забезпечення підсистеми призначення та виплати пенсії на базі електронної пенсійної справи в частині централізації призначення пенсії. Пенсійним фондом України запроваджено новий механізм розподілу та опрацювання звернень щодо призначення/перерахунку пенсій за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів.

Постановою правління Пенсійного фонду України №25-1 від 16.12.2020 “Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України” (далі - Постанова №25-1), зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за №339/35961, передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.

Відповідно п.4.2 розділу IV Постанови №25-1, після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

У даній справі судом встановлено, що заяву про призначення пенсії позивачка подала до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області 11.08.2023.

Подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалася ГУ ПФУ в Рівненській області, яке прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії.

На думку колегії суддів, правильним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки на пенсійне забезпечення є зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути заяву позивачки від 11.08.2023 про призначення пенсії за вислугу років згідно ст.86 Закону №1697, із зарахуванням ОСОБА_1 до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до цього Закону половину періоду навчання з 01.09.1995 до 03.07.1998 в Коломийському коледжі права та бізнесу та період роботи з 03.12.1999 по 09.06.2003 на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді.

При цьому, необхідно звернути увагу, що при повторному розгляді питання про призначення позивачці пенсії на відповідача-2 судом покладається обов`язок розглянути звернення ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду про зарахування до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, спірних періодів.
Тобто, відповідачем-2 має бути здійснений повторний розгляд поданої заяви позивачки про призначення пенсії за віком відповідно до вимог чинного законодавства, в тому числі з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції та положень статті 45 Закону №1058, яка встановлює строки призначення пенсії.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Згідно п.4 ч.1 ст317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                            п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року по справі №300/5786/23 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №092550001395 від 18 серпня 2023 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України “Про прокуратуру” №1697-VII від 14 жовтня 2014 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України “Про прокуратуру” №1697-VII від 14 жовтня 2014 року, половину періоду навчання з 01 вересня 1995 року до 03 липня 1998 року в Коломийському коледжі права та бізнесу та період роботи з 03 грудня 1999 року по 09 червня 2003 на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11 серпня 2023 року про призначення їй пенсії за вислугу років згідно статті 86 Закону України “Про прокуратуру” №1697-VII від 14 жовтня 2014 року з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо зарахування їй до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України “Про прокуратуру” №1697-VII від 14 жовтня 2014 року половину періоду навчання з 01 вересня 1995 року до 03 липня 1998 року в Коломийському коледжі права та бізнесу та період роботи з 03 грудня 1999 року по 09 червня 2003 на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	С. М. Шевчук