КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 759/11739/23                                                              Головуючий у суді І інстанції Твердохліб Ю.О.
Провадження № 22-ц/824/2334/2024                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
08 січня 2024 року                                                     м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, судового збору та витрат на професійну правничу допомогу,
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2023 року ТОВ «Інвестбудгаличина» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 36 812,82 грн та судових витрат у розмірі 4 609,04 грн, з яких: 268,40 грн - витрати на оплату судового збору, 4 340,64 грн - витрати на професійну правничу допомогу.
28 червня 2023 року Святошинським районним судом м. Києва видано судовий наказ, яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інвестбудгаличина» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг за період з листопада 2021 року по квітень 2023 року у розмірі 36 812,82 грн та судовий збір у розмірі 268,40 грн.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 червня 2023 року у видачі судового наказу ТОВ «Інвестбудгаличина» в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, заявник в особі представника - адвоката Линдюка С.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував норми частини третьої статті 165 ЦПК України та постановив ухвалу про відмову у видачі судового наказу, а також помилково визнав питання щодо стягнення з боржника витрат на професійну правничу допомогу майновою вимогою у розумінні статті 161 ЦПК України, яку оцінено як таку, що не є безспірною. У судовому наказі, окрім іншого, зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь відповідно до пункту 6 частини першої статті 168 ЦПК України.
Заявник вказує, що витрати на правову допомогу є складовою частиною судових витрат відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України та розподіляються між сторонами відповідно до статей 137, 141 ЦПК України. При цьому, в разі не згоди, як із сумою заявленою до стягнення, відповідно до пункту 3 частини першої статті 161 ЦПК України, так і з розміром судових витрат, боржник може реалізувати своє право, передбачене частиною першою статті 170 ЦПК України.
Відзив боржника на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу.
Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, тобто такі вимоги не є безспірними, а відтак не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, оскільки боржник позбавлений права довести неспівмірність заявлених вимог.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом.
Відповідно до положень статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
В порядку пункту 3 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.
У частині першій статті 165 ЦПК України наданий вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу. Суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:
1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;
2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;
3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;
4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;
5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;
6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;
7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;
8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;
9) заяву подано з порушенням правил підсудності.
Відповідно до частини третьої статті 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.
Як убачається із матеріалів справи, адвокат Линдюк С.С. в інтересах ТОВ «Інвестбудгаличина», обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, посилається на положення статей 137, 141 ЦПК України.
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
За змістом положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів відмічає, що відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України сторони є учасниками справи у справах позовного провадження, тоді як справа, в якій постановлено оскаржувану ухвалу, розглянута в порядку наказного провадження.
У справах наказного провадження учасниками справи є заявник та боржник (частина друга статті 42 ЦПК України).
Порядок розгляду справ наказного провадження визначений розділом II ЦПК України, який не містить положень, які б передбачали можливість розподілу витрат на правничу допомогу.
З огляду на викладене, відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження, а у справах наказного провадження, з урахуванням особливостей розгляду цих справ, такі судові витрати не відшкодовуються.
Варто відмітити, що висновок щодо можливості застосування положень статті 137 ЦПК України при стягненні витрат на правничу допомогу виключно у справах позовного провадження викладено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 607/1219/18.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо можливості здійснення розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у справах наказного провадження не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Линдюка С.С., подана в інтересах ТОВ «Інвестбудгаличина», підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 28 червня 2023 року - без змін.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:                                                                                   С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній