Справа № 344/2024/23 
Провадження № 22-ц/4808/109/24
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О.А. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючого судді        Баркова В. М.,
       суддів:                Девляшевського В. А., 
       Луганської В. М.,
               секретаря:                Кузів А. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року позивач  ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позову посилається на те, що 24 лютого 2021 року ОСОБА_2  та ОСОБА_1  уклали договір позики грошей на суму 1 562 265,60 грн., що за курсом продажів доларів США, встановленому НБУ на день укладення договору еквівалентно 56 000 доларів США. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Глинчак-Кучерепою О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 397. Відповідно до п. 3 договору позика є безвідсотковою. Згідно даної угоди відповідач зобов`язався повернути позивачу вказану суму не пізніше ніж через 12 місяців з моменту укладення договору, тобто до 24 лютого 2022 року. На підтвердження укладення даної угоди ОСОБА_1 написав розписку. Всупереч умовам договору позики, у визначений термін, незважаючи на неодноразові звернення позивача, відповідач не виконав свого зобов`язання та не здійснив жодного платежу відповідно графіку повернення коштів.
У зв`язку з порушенням відповідачем свого обов`язку передбаченого договором, виникла заборгованість в розмірі 2 109 108,53 грн., з яких: 2 047 841,60 грн., що за офіційним курсом продажу доларів США в НБУ становить 56 000 доларів США – основна сума заборгованості, 61 266 грн. 93 коп. – 3% річних за прострочення виконання зобов`язання.
20 березня 2023 року позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, яку мотивував тим, що ОСОБА_1 всупереч умовам договору позики допустив заборгованість, у зв`язку з чим, із врахуванням наслідків прострочення грошового зобов`язання у відповідача виникла сукупна заборгованість у розмірі 71 116 852 грн. Враховуючи наведене просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошей від 24 лютого 2021 року у загальному розмірі 71 116 852 грн., з яких: 2 047 841,60 грн. сума основного боргу; 69 012 261,92 грн. сума неустойки; 56 722,40 грн. 3% річних та судові витрати.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , суму боргу за договором позики від 24 лютого 2021 року в розмірі 2 047 841,60 грн., неустойку в розмірі 2 047 841,60 грн. та 3% річних в розмірі 56 722,40 грн., а також судовий збір у розмірі 13 420 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки предметом договору позики є 1 562 265,60 грн. Саме таку суму грошових коштів виражену в гривнях, а не в доларах США, апелянт отримав від позивача, про що зазначив і сам ОСОБА_2 , звертаючись із вказаним позовом. Тому, посилання ОСОБА_2 на курс НБУ станом на 02 лютого 2023 року, який дорівнює 36,56 грн. за 1,00 долар США є таким, що суперечить умовам укладеного сторонами договору позики.
Що стосується вимоги позивача про стягнення неустойки за невиконання умов договору за період 25 березня 2021 року до 23 лютого 2022 року, то таке стягнення пені у розмірі, що більше ніж у 30 разів перевищує суму простроченого зобов`язання, не може вважатися таким, що відповідає завданню цивільного судочинства – справедливому розгляду і вирішенню справи. Адже, неустойка не є каральною санкцією, а має компенсаційний характер. Всупереч цьому судом стягнуто з відповідача пеню в розмірі 2 047 841,60 грн., що дорівнює сумі основного боргу.  ОСОБА_1 зазначає, що даний розмір пені є несправедливим щодо боржника, оскільки унеможливлює виконання ним певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Дзіковського М. Р., який просив залишити рішення суду без змін, пояснення представника відповідача адвоката Візінського В. В., який просив скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині стягнення неустойки в сумі 2 047 841,60 грн. та в частині стягнення судового збору за подачу позовної заяви необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, 24 лютого 2021 року між ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 укладено договір позики грошей, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Глинчак-Кучерепа О. О. та зареєстровано в реєстрі за № 397 (далі за тестом – Договір).
За умовами цього договору позикодавець ОСОБА_2 передав у власність позичальникові ОСОБА_1 грошові кошти, які останній зобов`язався повернути у строк та в порядку, встановленому цим договором (п. 1 Договору).
Відповідач 24 лютого 2021 року відав ОСОБА_2 розписку про отримання 1 562 265,60 грн., що за курсом продажів доларів США встановленому НБУ (1 долар США = 27,8976 грн.) на день укладення Договору еквівалентно 56 000 доларів США, згідно позики від 24 лютого 2021 року і зобов`язався повернути цю суму позивачеві в строк до 24 лютого 2022 року включно (а.с. 128).
Факт підписання вказаних Договору та розписки відповідачем не заперечувався, договір позики ним не оспорювався.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до розписки та укладеного договору позивач виконав зобов`язання перед відповідачем та надав кошти в борг, в той час як зобов`язання позичальника у строк виконані не були.
Як вбачається із заяви ОСОБА_2 адресованої ОСОБА_1 від 03 листопада 2022 року, станом на 03 листопада 2022 року, в порушення договірних умов, ОСОБА_1 не виконав свого зобов`язання щодо сплати суми боргу. Просив ОСОБА_1 до 03 грудня 2022 року виконати свої зобов`язання за договором позики та сплатити йому 2 047 841,60 грн., з них 2 047 841,60 грн. основна заборгованість за договором позики (а.с. 34).
Із заяви ОСОБА_2 адресованої ОСОБА_1 від 09 січня 2023 року, вбачається, що позивач повторно інформував відповідача, про те, що у разі несплати відповідачем вищезазначеного боргу у строк до 25 січня 2023 року, ОСОБА_2 буде вимушений звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису та вся сума заборгованості буде стягнута з нього у безспірному порядку (а.с. 40).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Укладаючи 24 лютого 2021 року договір позики грошей відповідач погодився з тим, що він зобов`язаний повернути позику у визначений договором строк в сумі, яка буде еквівалентна 56 000 доларам США за курсом продажів доларів США встановленому НБУ на дату здійснення платежу (п. 6 Договору).
Враховуючи наведене, а також те, що відповідачем не спростовано невиконання грошового зобов`язання у визначені сторонами строки та розмірі, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача основного боргу за договором позики від 24 лютого 2021 року у розмірі 2 047 841,60 грн., еквівалентному 56 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на 17 березня 2023 року з розрахунку 36,5686 грн. станом на день подачі заяви про збільшення позовних вимог. Відтак до води апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Відповідно до п. 10 Договору сторони погодили, що якщо позичальник не повернув грошові кошти або її чергової частини за графіком, він зобов`язаний сплатити грошову суму, яка складається із неустойки у розмірі 10% від загальної суми заборгованості, за кожен день існування простроченої заборгованості.
Проте, стягуючи неустойку, суд першої інстанції не врахував, що Прикінцеві та перехідні Положення Цивільного Кодексу України було доповнено п. 15 яким встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами), від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин на усій території України було встановлено з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Оскільки заборгованість за Договором виникла у період з 24 березня 2021 року (п. 7 Договору) по 24 лютого 2022 року (виходячи із змісту позовних вимог), тобто в період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, відповідач звільнений від обов`язку сплатити на користь позивача неустойку за договором, а відтак суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги в цій частині в зв`язку із чим рішення суду про стягнення неустойки необхідно скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправомірного стягнення 3% річних у розмірі 56 722,40 грн., а тому рішення суду першої інстанції в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Статтею 141 передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У випадку, коли суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей же суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що за подачу позову позивачу необхідно відшкодувати 405 грн. 08 коп. судового збору за подачу позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу – 595 грн. 70 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно, з позивача на користь відповідача згідно із ч. 10 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 190 грн. 62 коп. (595 грн. 70 коп. - 405 грн. 08 коп.).
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2023 року в частині стягнення неустойки в сумі 2 047 841,60 грн., а також в частині стягнення судового збору за подачу позовної заяви – скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки – відмовити.
В решті рішення суду – залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати у справі в сумі 190 (сто дев`яносто) грн. 62 коп.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 06 березня 2024 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       В. А. Девляшевський

       В. М. Луганська