УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 січня 2024 року
м. Київ
справа № 362/3500/20
провадження № 51 - 122 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь 
у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 
2023 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва та жителя АДРЕСА_1 , 
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені  
ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат. 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 19 березня 2017 року о 15:45 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем «Volkswagen Crafter 35» д.н.з. НОМЕР_1 під час руху по автодорозі м. Обухів - смт. Глеваха 
в напрямку смт. Глеваха в порушення пунктів 1.3, 1.5, 2.9а та 12.1 Правил дорожнього руху не обрав безпечну швидкість руху, щоб мати змогу контролювати рух транспортного засобу та безпечно ним керувати, і проявивши неуважність здійснив виїзд на ліве узбіччя де допустив зіткнення з деревом, унаслідок чого пасажир автомобіля ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Київський апеляційний суд ухвалою від 10 жовтня 2023 року вирок місцевого суду залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Прокурор вважає, що при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не врахував повною мірою обставин вчиненого діяння та формально поставився до доводів її апеляційної скарги щодо щирого каяття засудженого і не вмотивувавши належним чином свого рішення необґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про призначення йому покарання з застосуванням ст. 75 КК, що потягло невиправдану м`якість заходу примусу, відтак оспорювана ухвала не відповідає вимогам  статей 370, 419 КПК. 
Розглянувши касаційну скаргу, дослідивши надані до неї копії судових рішень, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті  провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості, як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
Положеннями ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду 
і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК (в редакції, яка діяла на момент вчинення злочину), законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Дотримання загальних засад призначення покарання засудженому є гарантією обрання необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави і суспільства.
Як убачається з копії вироку, обираючи ОСОБА_5 захід примусу місцевий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення. Зокрема, цей суд узяв до уваги, що знехтувавши вимогами ПДР засуджений вчинив необережний тяжкий злочин та обставину, яка обтяжує покарання - вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також на дані про особу ОСОБА_5 та його ставлення до вчиненого, з урахуванням чого призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Окрім того, місцевий суд зважив і на щире каяття засудженого, його поведінку під час судового розгляду та повне визнання своєї вини у вчиненому, що стало підставою для розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, а також добровільне відшкодування ним завданої шкоди потерпілій, що він уперше притягується до кримінальної відповідальності та позицію потерпілої, яка просила не карати його суворо.
Зазначені обставини з урахуванням принципу співмірності та індивідуалізації покарання, стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_5 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою органом пробації упродовж іспитового строку необхідного для його виправлення.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора, доводи якої є аналогічні тим, що зазначені нею у касаційній скарзі, апеляційний суд ретельно їх перевірив та надав на них вичерпні відповіді, належним чином обґрунтувавши своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких цю апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а вирок - без зміни. 
У своєму рішенні апеляційний суд вказав на додержання місцевим судом вимог статей 50 та 65 КК при вирішенні питання про призначення покарання 
ОСОБА_5 , яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а також правильність застосування цим судом до нього положень ст. 75 КК.
При цьому апеляційний суд надав відповідь і на доводи апеляційної скарги прокурора щодо відсутності в поведінці засудженого щирого каяття, вказавши, що останній повністю визнав свою вину у вчиненому та добровільно відшкодував потерпілій завдану шкоду, про що свідчить наявна в матеріалах провадження її заява про відсутність будь-яких матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_5 .
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідає вимогам статей 370 
і 419 КПК. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, і могли бути підставами для його скасування відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК з урахуванням положень статей 413, 414 цього Кодексу, прокурор у касаційній скарзі не навела, і таких даних зі змісту оспорюваної ухвали не вбачається. 
З огляду на викладене касаційна скарга прокурора  та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                   ОСОБА_3