УХВАЛА

19 березня 2024 року 
м. Київ 
 справа № 640/11509/21
адміністративне провадження № К/990/7762/24  
Суддя Верховного Суду  у Касаційному адміністративному суді Мацедонська В. Е., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2024 року 
у справі № 640/11509/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати (середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі) за період з 30 травня 2020 року по день винесення рішення у цій справі або фактичного поновлення на роботі,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 заробітну плату (середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі) за період з 30 травня 2020 року по день винесення рішення у цій справі або фактичного поновлення на роботі.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2021року позов задоволено частково.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення у розмірі 1  988 232,16 грн (один мільйон дев`ятсот вісімдесят вісім тисяч двісті тридцять дві гривні шістнадцять копійок). В іншій частині адміністративного позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2024 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року - скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.
За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддею-доповідачем встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Згідно з частиною 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі міститься посилання на пункти 1, 3 та 4 частини 4 статті 328 КАС України, як на підстави касаційного оскарження.
Щодо посилання на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови неправильно застосував статтю 236 КЗпП України (щодо наявності/відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі) без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі №460/16522/21, від 26 жовтня 2023 року у справі №640/11509/21, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, п. 36 постанови від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19, від 21 січня 2022 року у справі №640/22054/18, п. 37 постанови від 27 січня 2022 року у справі № 580/5185/20, п. 55 постанови від 20 жовтня 2022 року у справі № 280/5734/21, від 31 січня 2023 року у справі №340/10802/21, п. 36 постанови від 27 січня 2022 року у справі №580/5185/20, від 08 листопада 2022 року у справі №460/15639/21, від 08 листопада 2022 року у справі №460/15639/21, п. 31 постанови від 10 листопада 2022 року у справі №420/13/21, пункти 90, 94 постанови від 10 вересня 2020 року у справі № 280/2659/19, п. 56 постанови від 01 вересня 2021 року у справі №540/677/20, від 20 жовтня 2022 року у справі №280/5734/21, від 30 червня 2021 року у справі №640/7825/19, п. 35 постанови від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19, п. 53.1 постанови від 27 січня 2022 року у справі № 580/5185/20, від 10 листопада 2022 року у справі № 420/13/21, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, п. 38 постанови від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19, та від 09 січня 2024 року у справі №460/15639/21.
Також у касаційній скарзі скаржник вказує пункт 3 частину 4 статті 328 КАС України, та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 236 КЗпП України у системному зв`язку зі статтею 129 Конституції України (щодо обов`язковості судового рішення), статтями 370, 371 КАС України та пунктами 3, 19 Розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ХІ від 19.09.2019 (у редакції п. 3 Розділу II - після винесення рішення Конституційного Суду України № 8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023 року) у випадках застосування судом до спірних правовідносин коефіцієнта підвищення посадового окладу.
Слід зазначити, що у першому випадку скаржник посилається на неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування статті 236 КЗпП України, тобто вказує, що існує висновок щодо питання застосування зазначеної норми, однак у іншому випадку зазначає, що висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 236 КЗпП України - відсутній.
Але такі підстави є взаємовиключними, та не можуть вважатись судом належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження.
Наведене обґрунтування підстав звернення до Верховного Суду із касаційною скаргою не є достатнім у розумінні пунктів 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Крім того, вказуючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 129 Конституції України, статей 370, 371 КАС України, пунктів 3, 19 Розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ХІ від 19.09.2019 (у редакції п. 3 Розділу II - після винесення рішення Конституційного Суду України № 8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023 року), скаржник жодним чином не обґрунтовує таке посилання.
При цьому слід зазначити, що норми статті 129 Конституції України, статей 370, 371 КАС України є загальними нормами, які не потребують висновку Верховного Суду, що свідчить про формальне зазначення позивачем про їх відсутність.
Також в касаційній скарзі відповідачем зазначено, що вона подана на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною другою і третьою статті 353 КАС України, а саме неправильне застосування норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази (п. 1. ч. 2 ст. 353 КАС України).
При цьому, пункт 1 частини другої статті 353 КАС України регламентує прийнятність доводів про недослідження судом зібраних у справі доказів виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.  Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.
У відсутності обґрунтованих підстав, визначених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України, Суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судом апеляційної інстанції. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
З урахуванням змін до  КАС України, внесених  Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX    і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини 5 статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. 
За таких обставин касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2024 року у справі № 640/11509/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати (середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі) за період з 30 травня 2020 року по день винесення рішення у цій справі або фактичного поновлення на роботі - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                                   В. Е. Мацедонська