Справа № 127/12042/23
Провадження № 22-ц/801/223/2024
Категорія: 40
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року	Справа № 127/12042/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С. Г. (суддя - доповідач),
суддів: Медвецького С. К., Оніщука В. В.,
з участю секретаря судового засідання: Литвина С. С.,
учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідачі: Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк», державний реєстратор – приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Бєлая Оксана Михайлівна, ОСОБА_2 ,
третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3 ,
розглянувши у  відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу   ОСОБА_1   на  рішення  Вінницького  міського   суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року, ухвалене  під  головуванням  судді  Іщук Т. П., у  справі    за позовом  ОСОБА_1  до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», державного реєстратора - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни,  ОСОБА_2 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача -  ОСОБА_3 , про визнання договору іпотеки припиненим, зобов`язання вчинити дії,    

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», державного реєстратора - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М., ОСОБА_4 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки припиненим, зобов`язання вчинити дії. Зазначив, що 1 березня 2007 року між ним та ПриватБанком був укладений кредитний договір №VIHOGK02021219, за умовами якого банк зобов`язується надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі їх з каси на строк з 01 березня 2007 року по 01 березня 2027 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 47200 доларів США з метою купівлі нерухомості в сумі 40000 доларів США, а також 7200 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 1% відсотків на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, 0,75% від суми виданого кредиту винагороди за надання фінансового інституту у момент надання кредиту, 0,2% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, відсотки у разі дострокового повернення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань цього ж дня сторони уклали договір іпотеки №VIHOGHK02021219, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належала останньому на підставі договору купівлі-продажу від 01 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 886. Протягом восьми років з 2007 року по 2015 рік він добросовісно виконував умови кредитного договору та сплатив банку кошти в сумі 51687 доларів США, взявши кредит на суму 47200 доларів США, тобто, переплатив 4487 доларів США. Станом на 01 червня 2015 року він виконав повністю взяті на себе зобов`язання по договору іпотеки та кредитному договорі, а тому договір іпотеки з цієї дати є припиненим. При цьому зазначає, що договір іпотеки є вкрай не вигідним для нього , оскільки за змістом вищевказаного кредитного договору, він мав повернути банку кошти в розмірі 140000 доларів США, що свідчить про те, що він був укладений шляхом введення його в оману, збігом тяжких обставин (відсутністю житла у м. Вінниці, важкими економічними умовами та народженням дитини). Його вимоги в досудовому порядку припинити договір, повернути оригінали правовстановлюючих документів та виконати рішення суду касаційної інстанції, яким скасовано право власності відповідача на квартиру, банк відхилив. При цьому вказує, що 21 вересня 2016 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. за зверненням позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, за ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстроване право власності на придбану квартиру АДРЕСА_1 ,про що свідчить рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 26 вересня 2016 року, індексний номер 31566007 від 26 вересня 2016 року. Однак, постановою Верховного Суду України від 02 грудня 2020 року у справі № 127/31897/18 визнано протиправним та скасовано вищевказане рішення реєстратора про державну реєстрацію та їх обтяжень. Позивач звертався до банку та, вказуючи ці обставини, просив, зокрема виконати постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі №127/31897/18, зняти обмеження з квартири та повернути йому правовстановлюючі документи, однак вказані вимоги залишились не виконані. Відповідач приватний нотаріус Бєлая О.М. також не виконала рішення суду та не поновила його права на квартиру. На даний час власниками цієї квартири є він та його дружина, їх частки є рівними. В цій квартирі, окрім них, також проживають їх діти, а в задоволенні позовних вимог АТ КБ « ПриватБанк» про виселення його та членів сім`ї з спірної квартири відмовлено постановою Верховного Суду України від 24 лютого 2021 року у справі № 127/10609/18.
Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви від 17 липня 2023 року про зміну предмету позову , просив визнати договір іпотеки від 01 березня 2007 року припиненим, зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути оригінали правовстановлюючих документів та зобов`язати приватного нотаріуса Бєлую О. М. вчинити дії - зняти заборони про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 вересня 2016 року, індексний номер 31566007 від 26 вересня 2016 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк», внесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. номер запису про право власності 16578590, номер розділу в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №1037002905101.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати ,а у справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що суд не врахував те, що він укладав договір іпотеки із ЗАТ «Приватбанк», яке на даний час уже ліквідоване, тому дія договору іпотеки припинилась. Крім цього, він фактично виконав кредитний договір та сплатив банку 51687 доларів США, не завдавши збитків останньому. Заочним рішенням суду було безпідставно стягнуто збільшений борг, що підлягає стягненню з нього , та замінено кредитора у зобов`язанні. Вважає, що заочне рішення суду не може бути прийняте у якості доказу в цій справі, оскільки суперечить ст. 57 Конституції України.
Інші учасники справи відзиви на апеляційну скаргу не надали. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що 01.03.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір №VIH0GK02021219, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 01.03.2007 по 01.03. 2027 включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 47 200 доларів США на наступні цілі: купівля нерухомості у сумі 40 000 доларів США, а також на сплату страхових платежів у розмірі 7 200 доларів США у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом - 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту - 0,75% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Щомісяця в період сплати (з «3» по «8» число кожного місяця) позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 525,09 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотках, винагороді (а.с.16—20, том 1).
01.03.2007 ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.03.2007, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 886 (а.с.21, том 1).
Як вбачається з реєстраційного посвідчення, виданого Вінницьким ООБТІ від 01.07.2007 , вказана квартира станом на 01 березня 2007 року була зареєстрована за ОСОБА_1 (а.с.22-23, том 1). 
У забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки вказаної квартири від 01.03.2007 року, згідно умов якого у забезпечення виконання ним грошових зобов`язань за кредитним договором позивпач передав у іпотеку нерухоме майно у вигляді вищезазначеної придбаної ним квартири. загальною площею 35,1 кв.м, житловою площею 18,3 кв.м (а.с.13-15, том 1).
Отже, у даній справі боржник є одночасно іпотекодавцем.
Станом на 15 .11.2019 ,у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 та проживають без реєстрації ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.24, том 1).
Із виписки про погашення кредиту від 25 червня 2015 року № 2420219 - ОСОБА_1 із 2007 року по 2015 року сплатив банку кошти на виконання умов вищезазначеного кредитного договору від 01 березня 2007 року в загальному розмірі 58119,74 доларів США (182-184, том 1).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 .09. 2016 року у цивільній справі №127/10203/16-ц позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості було задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №VIH0GK02021219 від 01 березня 2007 року у розмірі 38717,99 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судом рішення еквівалентно 1002408,76 грн, з яких: 31490,71 доларів США – заборгованість за кредитом, 3763,33 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 800,00 доларів США – заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 901,25 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань, 1762,70 доларів США – штраф (процентна складова)(а.с.100-104, том 1).
Виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні, ВП 72157290 ( а.с.222, т.1).
21 вересня 2016 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31566007 від 26 вересня 2016 року, на підставі якого внесено запис 16578590 від 21 вересня 2016 року про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ « Приватбанк». Вказане рішення прийнято на підставі договору іпотеки від 01 березня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 (а.с.7-33, том 2).
Постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №127/31897/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М., третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ КБ «Приват Банк» і зобов`язання приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М. поновити запис про право власності позивача на вказане нерухоме майно, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 21 вересня 2016 року, індексний номер 31566007 від 26 вересня 2016 року про реєстрацію права власності на спірну квартиру за публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк», винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М., номер запису про право власності 16578590, номер розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1037002905101. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер 31566007 від 26 вересня 2016 року, винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М., номер запису про право власності на нерухоме майно 1037002905101.У решті позову відмовлено та вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.43-50, том 1).
ОСОБА_1 раніше звертався до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання вказаного договору іпотеки розірваним, визнання договору про надання споживчого кредиту виконаним і розірваним з 01.07. 2015 (цивільна справа №127/14214/19 ) ,за результатами якого 11.11.2019 ухвалене рішення про відмову в задоволенні позову (а.с.105-107, том 1). 
Постановою Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №127/10609/18 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення у задоволенні позову відмовлено (а.с.33-42, том 1).
Постановою Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 127/28130/20 скасовано постанову Вінницького апеляційного суду від 11.11.2021 та залишено без змін рішення Вінницького міського суду від 25.06.2021 , яким визнано право власності за ОСОБА_3 на 1/2 (ідеальну) частку квартири АДРЕСА_1 , а решту - залишено у власності ОСОБА_1 (а.с.52-63, том 1).
26.12.2022 ОСОБА_1 звертався до банку із заявою про визнання кредитного договору виконаним, а договір іпотеки припиненим, а також просив виконати постанову Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №127/31897/18, якою було скасовано право власності на спірну квартиру за відповідачем, та зняти обмеження з квартири, а також повернути йому правовстановлюючі документи на неї ( ас.64-70, т.1).
У відповіді на звернення 30.12.2022 року за № 20.1.0.0.0/7-221229/7717 відповідач повідомив позивачу загальні умови виконання зобов`язань за кредитним договором та вказав на заборону банкам встановлювати окремій особі більш сприятливі умови, відмовив в задоволенні запиту про повернення правовстановлюючих документів, а також запропонував позивачу звернутись до Державної виконавчої служби із рішенням суду, що набрало законної сили (а.с.71-72, т. 1).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навів законних підстав для визнання договору іпотеки припиненим, що вказує на безпідставність заявлених позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог .
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом факту виконання позивачем кредитного договору і в зв`язку з цим припиненням іпотеки ,є безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК Україна).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.
Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.
До підстав припинення іпотеки, передбачених ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» відносяться : припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; інші підстави, передбачені цим Законом.
Положення статей 526, 599 ЦК України гласять, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Отже, за системним аналізом зазначених норм права вбачається,що іпотека припиняється, зокрема, в разі припинення основного зобов`язання на підставі виконання.
При цьому, законодавець не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконання основного зобов`язання. Крім того, будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним.
Матеріали справи не містять допустимих, достовірних і достатніх доказів підтвердження наявності підстав для припинення іпотеки за ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», зокрема ,належного виконання ОСОБА_1 усіх умов кредитного договору та відсутності заборгованості по ньому . Під час укладення кредитного договору та договору іпотеки сторони діяли свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилися з його умовами, визначивши при цьому характер правочинів і всі його істотні умови, а також отримали кредитні кошти і протягом певного часу виконували умови договорів.
Сплата позивачем банку у повернення кредиту коштів у більшому розмірі ,ніж отримані ним від відповідача і термін дії іпотеки ,презюмується умовами укладених ним договорів , якими регулюються їх правовідносини . 
Рішенням Вінницького міського суду від 29.09.2016 року у цивільній справі № 127/10203/16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №VIH0GK02021219 від 01.03.2007 у розмірі 38717,99 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судом рішення еквівалентно 1002408,76 грн. з яких: 31490,71 доларів США – заборгованість за кредитом, 3763,33 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 800,00 доларів США – заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 901,25 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань, 1762,70 доларів США – штраф (процентна складова). Дане рішення набрало законної сили та в силу положень ст.18 ЦПК України є обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню.,
При цьому матеріали справи не містять відомостей про факт виконання зазначеного рішення суду.
Вказані обставини свідчать про недоведеність виконання позивачем в повному обсязі своїх зобов`язань за кредитним договором №VIH0GK02021219 від 01 березня 2007 року, що обумовлює відсутність передбачених законом підстав вважати припиненою іпотеку за іпотечним договором від 01.03.2007 та спростовують доводи апеляційної скарги з цього приводу.
Доводи апеляційної справи про те, що позивач погасив борг до 01.06.2015 , є безпідставними тому ,що вказані платежі були враховані Вінницьким міським судом під час визначення розміру заборгованості та ухваленні рішення 29 вересня 2016 року в справі №127/10203/16-ц.
Посилання апелянта на те, що він укладав договори із ЗАТ «Приватбанк» , що на даний час уже ліквідоване, тому дія договору іпотеки припинилась, також не заслуговують на увагу, так як є його власним тлумаченням фактів зміни типу і назви вказаного акціонерного товариства, перейменування банку та його націоналізації, які є загальновідомими, перебувають у відкритому доступі і підтверджують правовдіносини правонаступництва ЗАТ «Приватбанк» АТ КБ «Приватбанк».
Не заслуговують на увагу і твердження позивача про те, що договір іпотеки укладений шляхом введення його в оману, яке зумовлене тяжкими обставинами і на вкрай невигідних умовах, зважаючи, на те, що вказані обставини (при їх доведеності) могли бути підставою для визнання договору недійсним, однак позивач вказані з вказаною вимогою до суду не звертався, а послався на них як підставу для визнання договору іпотеки припиненим, що не передбачено чинним законодавством. 
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.
Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір підлягає припиненню ,як такий ,що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» зводяться до переоцінки доказів та невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства. Такі доводи вірно оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.
Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин, на які він посилався у позові, не становить передбачені законом підстави для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції та відхиляється апеляційним судом.
Наведення в апеляційній скарзі змісту норм матеріального права, без конкретизації, яким чином, на думку позивача, судом першої інстанції було неправильно застосовано або не застосовано ці норми, є необґрунтованими доводами, які не можуть бути прийняті апеляційним судом.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі ,а апеляційна скарга про незаконність та необґрунтованість судового рішення, як ухваленого судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає залишенню без задоволення. 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної, підлягають залишенню за позивачем.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за позивачем. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.
Головуючий                                                         С. Г. Копаничук 
судді:                                                                     С. К. Медвецький
                                                                          В. В. Оніщук