Номер провадження: 22-ц/813/3049/24 
Справа № 947/836/23
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                Назарової М.В.,
суддів:                                                Кострицького В.В., Стахової Н.В.,
за участю секретаря                        Пересипка Д.В.,
учасники справи: позивач – Одеська міська рада, відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2023 року, ухвалене Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Калініченко Л.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самовільно зведеної прибудови,
                                    
                                      в с т а н о в и в:

У січні 2023 року позивач Одеська міська рада звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що 20 липня 2001 року ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,1 кв.м.
Відповідно до інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцькою Христиною Богданівною 15 травня 2017 року винесено рішення про державну реєстрацію прав, за індексним номером № 35179881, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 57,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1247257951101.
Позивач вважає вказане рішення державного реєстратора незаконним, оскільки відповідачем не було надано належних документів для проведення вказаної державної реєстрації прав, а збільшення площі квартири відбулось за рахунок самочинно збудованої незаконної прибудови до неї, площею 24,5 кв.м, яка здійснена відповідачем без дозвільних документів та на земельній ділянці комунальної власності, яка не відведена ОСОБА_1 .
Тому позивач просив: скасувати рішення державного реєстратора Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцької Христини Богданівни від 15 траня 2017 року за індексним номером № 35179881, що є підставою для припинення права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 57,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1247257951101, із закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
- зобов`язати ОСОБА_1 звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом знесення самочинно зведеної прибудови, площею 24,5 кв.м, до квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
- вирішити питання про розподіл судових витрат.
21 березня 2023 року від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження по справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки вже наявне рішення Київського районного суду міста Одеси від 24.10.2019 року по цивільній справі № 520/4964/19 з приводу розгляду того ж самого предмету розгляду, між тими самими сторонами та з тих самих підстав, що і в цій справі.
24 березня 2023 року до суду надійшли письмові заперечення від представника позивача проти задоволення вказаного клопотання, з посиланням на те, що рішення Київського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2019 року за наслідком розгляду цивільної справи № 520/4964/19, стосується інших сторін по справі та з інших підстав.
За наслідками розгляду вказаного клопотання, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29 березня 2023 року клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про закриття провадження по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самовільно зведеної прибудови залишено без задоволення.
Провадження по цивільній справі № 947/836/23 за позовною заявою Одеської міської ради до ОСОБА_1 в частині вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності закрито.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2023 року позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самовільно зведеної прибудови задоволено.
Зобов`язано  ОСОБА_1 звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом знесення самочинно зведеної прибудови, площею 24,5 кв.м, до квартири АДРЕСА_1 . Вирішено судові витрати.
ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 377 ЦПК України закрити провадження у справі № 947/836/23 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самовільно зведеної прибудови.
Доводами апеляційної скарги є те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2019 у справі № 520/4964/19 за позовом Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 і Державного реєстратора Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних досліджень» Щеплоцької Христини Богданівни про скасування рішення державного реєстратора і зобов`язання вчинити певні дії визнано неправомірним та скасовано рішення державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцької Христини Богданівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35179881 від 15 травня 2017 року та зобов`язано ОСОБА_1 привести самочинно реконструйований об`єкт нерухомості квартиру АДРЕСА_1 у відповідності до договору купівлі-продажу від 20 липня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4482, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому провадження у справі № 947/836/23 підлягає закриттю.
Крім того, зазначає, що система місцевого самоврядування включає виконавчі органи сільської, селищної, міської ради (ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»). Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є іх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювання радами виконавчі органи (ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Від Одеської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає, що відсутні підстави для закриття провадження, оскільки у даній справі відсутні умови для закриття провадження, передбачені диспозицією п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, посилаючись, на те, що рішення Київського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2019 року за наслідком розгляду цивільної справи № 520/4964/19 стосується інших сторін по справі та з інших підстав. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2023 року провадження по справі № 947/836/23 в частині вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності – закрито. Тобто, предметом позову залишилось звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самовільно зведеної прибудови. Отже, предмет позову у даних справах різний, підстави для закриття провадження № 947/836/23, вказані в п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, не можна застосовувати в даних правовідносинах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися. 
Зокрема, позивач як користувач Електронного суду отримав судову повістку-повідомлення про судове засідання в справі 09 лютого 2024 року о 15:57:37.
Відповідач вважається належно повідомленим у відповідностідо вимог п 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою, місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду), оскільки судова повістка-повідомлення, направлена йому за адресою: АДРЕСА_2 , повідомлена самим відповідачем в апеляційній скарзі, і повернулася 04 березня 2024 року на адресу суду із відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».
Положеннями ст. 129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 223, 372 ЦПК України). Явка відповідача обов`язковою не визнавалася.
У справі, що переглядається, саме позивач є ініціатором апеляційного судового провадження, за яким апеляційне провадження у справі відкрито 15 листопада 2023 року.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (див. наприклад рішення Європейського суду прав людини у справі Каракуця проти України).
Отже, вказане не відповідає меті своєчасного розгляду справи з дотриманням прав всіх учасників справи, у тому разі і позивача, на розгляд їх справи у розумні строки.
Поняття розумний строк є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (№51 рішення Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі "Красношапка проти України").
Враховуючи те, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, який сплинув 15 січня 2024 року, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи наведене, підстав для відкладення розгляду справи немає.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда або інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони:
1) збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети;
2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту;
3) чи з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Згідно зі ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:
1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;
2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;
3) затвердження проектної документації;
3-1) отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом;
4) виконання підготовчих та будівельних робіт;
4-1) державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом;
4-2) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування);
5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;
6) державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію у випадках, визначених цим Законом, об`єкт (його складову).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»основними складовими вихідних даних є:
1) містобудівні умови та обмеження;
2) технічні умови;
3) завдання на проектування.
Фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.
Містобудівні умови, обмеження та технічні умови для проектування об`єктів будівництва в рамках здійснення державно-приватного партнерства або реалізації проекту, що здійснюється на умовах концесії, можуть надаватися приватному партнеру, концесіонеру на підставі документа, що засвідчує право користування земельною ділянкою, виданого підприємству, установі, організації, що є балансоутримувачем майна, що передається у концесію, за умови, що така земельна ділянка (або її частина) відповідно до положень договору необхідна для здійснення державно-приватного партнерства або реалізації проекту, що здійснюється на умовах концесії.
Згідно із ч. 1 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.
Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення державного контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.
Відповідно достатей 124-126 ЗК України обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у зазначеної особи таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Зазначене узгоджується із практикою Верховного Суду (зокрема, справа № 1940/1655/18), за якою будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є самовільним заняттям земельної ділянки.
Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.
Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
У постанові від 15 листопада 2023 року (справа № 916/1174/22) Велика Палата Верховного Суду, зокрема, виснувала, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Однак як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Для цього їм необхідно дотримуватися чіткого алгоритму дій, передбаченого в ст. 376 ЦК України.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна й не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, вимога позивача про припинення права власності громадської організації не відповідає належному способу захисту, оскільки право власності цього суб`єкта на спірний об`єкт нерухомості не виникло (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності).
Як зауважила ВП ВС, можливі способи захисту прав особи – власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені ст. 376 ЦК України.
Якщо позивач прагне захистити свої права, порушені внаслідок самочинного будівництва, він має право звернутися до суду з позовною вимогою, сформульованою відповідно до положень частин 4 або 5 ст. 376 ЦК України.
Тобто позивач у цій справі може подати позов про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості (ч. 5 ст. 376 ЦК України) або про знесення спірного об`єкта нерухомості (ч. 4 ст. 376 ЦК України).
У разі задоволення однієї із зазначених вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Водночас буде відновлено і стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Натомість заявлена позивачем у цій справі вимога вказаного не забезпечує.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та ніким по справі не оспорюється, що на підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 2001 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 33,1 кв.м, в тому числі, житловою 17,3 кв.м. Квартира розташована на першому поверсі багатоповерхового житлового будинку. В 2003 році ОСОБА_1 звертався до КП «ЖКС «Чорноморський» з заявою про надання йому дозволу на прибудову балкону до однокімнатної квартири.
Внаслідок здійсненої ОСОБА_1 добудови сталася зміна геометричного розміру квартири шляхом втручання в огороджуючі конструкції будинку з системами загального користування та прибудови на рівні першого поверху з розташуванням в його межах житлового приміщення площею 11,7 кв.м та приміщення кухня площею 12,1 кв.м.
15 травня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 57,6 кв.м, в тому числі житловою 29 кв.м зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про реєстрацію, прийнятого державним реєстратором Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцькою Х.Б.
В липні 2018 року Управлінням ДАБК Одеської міськради на підставі звернення фізичної особи і у відповідності до вимог ст. 41 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» проведена позапланова перевірка дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил за адресою АДРЕСА_2 .
За результатами перевірки посадовою особою Управління ДАБК складено 01 серпня 2018 року акт № 000938, в якому зазначені виявлені в ході перевірки порушення та ОСОБА_1 видано обов`язковий до виконання припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 01 серпня 2019 року з вимогою знести самочинно добудовану прибудову до квартири АДРЕСА_1 ; складено протокол про адміністративне правопорушення та притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 9 ст. 96 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 200 грн (постанова № 531718 від 15 серпня 2018 року).
Оскільки ОСОБА_1 не виконав припис УДАБК і не привів квартиру у відповідність до договору купівлі-продажу від 2001 року (за геометричними розмірами), УДАБК звернулось до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора і зобов`язання вчинити певні дії (справа № 520/4964/19).
Рішенням Київського районного суду міста Одеси 24 жовтня 2019 року (справа № 520/4964/19) позов Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 і Державного реєстратора Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцької Христини Богданівни про скасування рішення державного реєстратора і зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано неправомірним та скасовано рішення державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцької Христини Богданівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35179881 від 15 травня 2017 року.
Зобов`язано ОСОБА_1 привести самочинно реконструйований об`єкт нерухомості квартиру АДРЕСА_1 у відповідності до договору купівлі-продажу від 20 липня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4482. Вказане судове рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.
Вказаним рішенням, зокрема встановлено, що відповідач зробив прибудову до квартири на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 без відповідних на те дозвільних документів. Тобто, прибудова має статус самочинного будівництва.
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2019 року по справі № 520/4964/19, яке набрало законної сили, не виконано відповідачем по справі, і відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкті нерухомого майна за № 316065912 від 25 листопада 2022 року за ОСОБА_1 залишається зареєстроване право власності на квартиру  АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі рішення державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцької Христини Богданівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35179881 від 15 травня 2017 року, яке в свою чергу було визнано неправомірним та скасовано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2019 року по справі № 520/4964/19.
01 березня 2021 року працівниками Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було здійснено обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території міста Одеси, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , за наслідком чого встановлено, що за вказаною адресою здійснено прибудову орієнтовним розміром 4,0*7,0 м на першому поверсі. У відповідності до реєстру речових прав на нерухомість встановлено, що квартира АДРЕСА_4 , має загальну площу 57,6 кв.м та належить на праві власності ОСОБА_1 . За наслідком вказаної перевірки складено відповідний акт обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території міста Одеси від 01 березня 2021 року.
За наслідком встановленого, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (надалі - УДАБК ОМР) 23 березня 2021 року звернулось до Одеської міської ради з відповідним листом за № 01-17/68/л з повідомленням про виявлені обставини.
У листі, УДАБК ОМР також зазначено, що згідно з даними реєстру будівельної діяльності встановлено відсутність реєстрації дозвільних документів за адресою: АДРЕСА_2 .
Також у відповідності до акту огляду земельної ділянки від 20 квітня 2021 року, складеного спеціалістами відділу самоврядування контролю за використанням і охороною земель та дотриманням земельного законодавства Управління земельних ресурсів Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, вбачається, що за результатами перевірки встановлено, що до квартири АДРЕСА_1 , на прибудинковій території, яка належить територіальній громаді міста Одеси, здійснено будівництво прибудови, у результаті якої, зайнято земельну ділянку орієнтовною площею 28 кв.м.
Зазначено, що інформація стосовно прийняття рішення Одеською міською радою щодо передачі у власність або користування (оренду) земельної ділянки орієнтовною площею 28 кв.м за вищевказаною адресою у Департаменту відсутня.
На підставі викладеного у акті зафіксовано, що внаслідок здійснення будівництва прибудови до квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку орієнтовною площею 28 кв.м, що є порушенням вимог п. б ч. 1 ст. 211 ЗК України.
Листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 30 квітня 2021 року за № 389/112-21 повідомлено, що згідно з книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та договорів оренди, станом на 31 грудня 2012 року у Відділі відсутня інформація щодо реєстрації права власності (користування) на земельні ділянки, зокрема в АДРЕСА_2 .
Листом Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 20 квітня 2021 року за № 01-11/1182 повідомлено, що за даними архіву та відділу загального листування містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на земельній ділянці за вищевказаною адресою в департаменті не зареєстровані. Також повідомлено, що в журналі реєстрації дозволів інспекції ДАБК м. Одеси, дозвіл на виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_2 не значиться.
Задовольняючи позовні вимоги та зобов`язуючи ОСОБА_1 звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом знесення самочинно зведеної прибудови, площею 24,5 кв.м, до квартири АДРЕСА_1 , суд виходив із обґрунтованості позовних вимог протягом розгляду справи, оскільки спірна земельна ділянка є самовільно зайнятою відповідачем шляхом розміщення на ній самочинно збудованих споруд та використання її під цим об`єктом, чим суд вважає очевидним порушенням майнових прав та законних інтересів територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради як власника спірної земельної ділянки, що є підставою для захисту таких прав у відповідності до вимог ч. 4 ст. 376 ЦК України та відповідає змісту порушеного права.
Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Довід апеляційної скарги про те, що наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України з огляду на наявність рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2019 року у справі № 520/4964/19, не заслуговує на увагу як помилковий.
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права. Отже, відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.
Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (у редакції 2004 року) зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору».
У зазначеному цивільному позові, поданому Одеської міською радою як власником земельної ділянки комунальної форми власності у січні 2023 року, вказаний орган місцевого самоврядування просив поновити їх порушене право на користування спірною земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача звільнити її за власний рахунок (а.с. 15 ).
Натомість, у справі № 520/4964/19 предметом спору за позовом Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради як виконавчого органу Одеської міської ради, завданням та функціями якого є здійснення на території м. Одеси державного архітектурно-будівельного контролю, виконання дозвільних та реєстраційних функцій у сфері містобудівної діяльності відповідно до чинного законодавства України, було приведення реконструйованого об`єкта нерухомості – квартири АДРЕСА_1 у відповідність до договору купівлі-продажу від 20 липня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4481.
Отже, по вказаних справах є різними не лише сторони, але і підстави та предмет спору, тобто позови не співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Таким чином, суд дійшов правильного висновку про розгляд справи по суті і відсутність підстав для закриття провадження у справі, оскільки вказані справи мають різні предмет та підстави позовів.
До того ж, ухвала Київського районного суду міста Одеси від 29 березня 2023 року, якою клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження по справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України як необґрунтоване залишено без задоволення, оскільки у вказаних справах різний склад учасників по справі, різні підстави позову, позови не є тотожними, відповідачем не оскаржена.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

                                       п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови – 12 березня 2024 року.

Головуючий                                                            М.В. Назарова

Судді:                                                                           В.В. Кострицький

                                                                       Н.В. Стахова