УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №286/1093/23 Головуючий у 1-й інст. Кулініч Я. В. 
Категорія 43 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Микитюк О.Ю.,
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №286/1093/23 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Кулініча Я. В. в м. Овручі,
в с т а н о в и в :
23 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом  до ОСОБА_2 в якому просила стягнути з останньої на свою користь кошти в сумі 96250,00 грн. та судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що  у період з 29.09.2021 року по 15.01.2022 року нею з особового карткового рахунку № НОМЕР_1 було помилково перераховано ОСОБА_2 на особовий картковий рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти на загальну суму 96250,00 грн. Жодних договірних чи зобов`язальних правовідносин між сторонами не існувало та не існує.  02 березня 2023 року на адресу реєстрації місця проживання відповідача  було направлено через оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта», цінним листом з описом, вимогу з проханням протягом 7 календарних днів з дня отримання даної вимоги, повернути помилково сплачені нею кошти у період з 29.09.2021 по 15.01.2022  в сумі 96250,00 грн. Вищезазначену вимогу особисто отримала відповідач 08.03.2023 року. Між тим, станом на теперішній час, відповідач не виконала дану вимогу у визначений позивачем строк та залишила останню без відповіді.  Враховуючи відсутність підстав у позивача для переказу відповідачу  грошових коштів на її банківські реквізити, остання, в розумінні Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", є неналежним отримувачем зазначених коштів, у неї відсутні підстави для набуття грошових коштів, перерахованих позивачем.  Набуте безпідставно майно підлягає поверненню за правилами ч.2 ст. 530 ЦК України в семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.  Враховуючи вищевказане, в тому числі і надіслану позивачем вимогу від 2 березня 2023 року щодо необхідності в семиденний строк з моменту отримання даної вимоги здійснити повернення помилково нарахованих коштів в сумі 96250,00 грн  та обставини, що станом на день звернення із позовом грошові кошти на рахунок позивача від відповідача не надходили, тому повернення таких коштів підлягає здійсненню в судовому порядку.
Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 27 листопада 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами будь-яких договорів, позивач, обґрунтовано стверджувала у своєму позові, що правовідносин між сторонами не існувало та не існує, але на ці обставини суд першої інстанції взагалі не звернув уваги та не надав таким обставинам належної правової оцінки. Між тим, за відсутності належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в матеріалах справи, суд першої інстанції абсолютно безпідставно прийшов до висновку, що неодноразове перерахування коштів позивачем на банківський рахунок відповідача, а саме: було здійснено 4 перекази протягом 4 місяців, із зазначенням саме її прізвища, імені та по батькові, свідчать про добровільність, системність таких дій та їх цілеспрямований характер, що обумовлено характером певних стосунків. Між тим, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, послався на повторність помилкових платежів, як на доказ, яким обґрунтував свої висновки, що стороною позивача не доведено абсолютну безпідставність набуття її коштів відповідачем, не доведено факту, що вона безпідставно збагатилася за рахунок позивача, але такі висновки ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами та взагалі спростовуються матеріалами справи та вимогами діючого законодавства України. Враховуючи, що грошові кошти у розмірі 96 250,00 грн були перераховані позивачем на поточний рахунок відповідача, а у матеріалах справи відсутні докази набуття останньою коштів, як за договірними правовідносинами, так і за будь-якими правовідносинами взагалі щодо цього майна, суд першої інстанції не встановив підстави набуття нею вказаних коштів, тому дійшов передчасного висновку, що у відповідача не виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримане майно, оскільки воно не є таким, що безпідставно набуте.
Судом першої інстанції справу розглянуто у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, відзив на позовну заяву від ОСОБА_2 до суду не надходив.
09 січня 2024 року ОСОБА_2 надіслала до Житомирського апеляційного суду пояснення, у яких вказує, що вона є військовослужбовцем Прикордонної Служби України та постійно перебуває на службі, тому не мала можливості надати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у належний спосіб та направити його останній. У поясненнях відповідач також зазначає, що представником позивача окрім цього позову було подано ще два позови до неї про стягнення помилково перерахованих коштів, а саме у справі 286/2747/23 за 12 помилковими платежими та у справі № 286/1007/23 за 19 помилковими платежами. Щодо обставин справи, то ОСОБА_2 вказує, що її чоловік офіційно працював в охоронному бюро «Купол 87 (89)», співзасновниками якого були подружжя Письменних та ОСОБА_4 . Кошти ОСОБА_1 перераховувала чоловіку відповідача для виплати заробітної плати, харчування, житло працівникам бюро. Чоловіка ОСОБА_2 було звільнено і він звернувся до суду щодо його незаконного звільнення, у зв`язку з цим, ОСОБА_1 подала вищевказані три позови до неї. ОСОБА_1 , її чоловік та відповідач давно знайомі, грошові кошти перераховувалися протягом тривалого часу, у позивача були реквізити картки, вона знала кому і з конкретною метою перераховувала кошти, а тому в діях позивача відсутня помилка.
Справа розглядається без виклику сторін в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив того, що позивачем не наведено взагалі фактичні обставини перерахування спірних коштів відповідачу, не доведено абсолютну безпідставність набуття  її коштів останньою,  враховуючи вказане, спірні кошти перераховувались позивачем не помилково.  Зазначення в  призначенні платежу «переказ особистих коштів» свідчить про волевиявлення позивача на перерахування коштів.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує наступне.
Встановлено, що в період з 29.09.2021 по 15.01.2022   ОСОБА_1 з особового карткового рахунку  № НОМЕР_1 на картковий рахунок № НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_2 , перерахувала грошові кошти на загальну суму 96250,00 грн,  а саме: 29.09.2021 - 10000 грн, 11.10.2021 - 15000 грн, 13.10.2022 - 42150 грн, 15.01.2022 - 29100,00 грн із призначенням платежу «переказ особистих коштів», що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 03.10.2022 та квитанціями АТ КБ «ПриватБанк» про переказ коштів.  
02 березня 2023 року на адресу реєстрації місця проживання відповідача – ОСОБА_2 , позивачем – ОСОБА_1 , через оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта», цінним листом з описом №0110314638271  було направлено вимогу з проханням протягом 7 (семи) календарних днів повернути помилково сплачені нею кошти у період з 29.09.2021 року по 15.01.2022  в сумі 96250,00 грн. на її картковий рахунок в банку АТ КБ «ПриватБанк». Грошові кошти позивачу повернуті не були.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Згідно із ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.
Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Загальна умова ч.1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.
Суть кондиційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові  від 29.03.2022  у справі № 296/3518/19 (провадження № 61-20356св21).
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Тобто, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 24 березня 2021 року у справі № 369/8126/17 (провадження № 61-5137св19).
Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність  і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції правильно вважав, що неодноразове перерахування коштів позивачем на банківський рахунок відповідача кількома платежами протягом 4 місяців, із зазначенням саме прізвища, імені та по батькові відповідача , свідчить про добровільність, системність таких дій та їх цілеспрямований характер, що обумовлено характером певних стосунків, а зазначення платежу «переказ власних коштів» свідчить про волевиявлення позивача на перерахунок коштів.
В силу ст.81 ЦПК України позивачем не надано жодного доказу наявності саме помилки в її діях, оскільки при призначенні платежів іншій особі помилка не могла повторюватися такий тривалий період у часі і при здійсненні 4 платежів.
Таким чином, виходячи із відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Колегія суддів зауважує, що помилкове перерахування коштів було здійснено позивачем у період з 29.09.2021 по 15.01.2022, разом з тим, з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася лише у березні 2023 року, тобто більше ніж через рік, позивач жодних дій щодо повернення помилково перерахованих грошових коштів не вчиняв, що на думку  колегії суддів, свідчить про те, що позивач своєю  бездіяльністю підтвердила наявність волі на перерахування відповідачу спірних коштів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про безпідставно набуте відповідачем вказане майно спростовуються матеріалами справи.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.         
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді