ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1334/24 Справа № 188/180/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Місюра К. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Української сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області, про відібрання дитини,– 

                                       В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2023 року  ОСОБА_2  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Української сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області, про відібрання дитини (а.с. 2), в обґрунтування якого посилалась на те, що вона з відповідачем уклали шлюб 11.02.2016 року, який було розірвано 20.07.2020 року.
Під час спільного шлюбу в них народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом із мамою в м. Першотравенську.
У серпні 2020 року ОСОБА_1 на кілька днів взяв сина ОСОБА_4 до себе в с.Українське Синельниківського району Дніпропетровської області, але до матері не повернув, в зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулась до суду для визначення місця проживання дитини з матір`ю.
18.02.2022 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з нею відмовив, задовольнивши зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 та визначивши місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.11.2022 року рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18.02.2022 року було скасовано та визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .
Постановою Верховного Суду від 23.02.2023 року залишено без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 08.11.2022 року. 
Але ігноруючи судове рішення, відповідач відмовляється повернути дитину матері, всі спроби позивача, направленні на виконання рішення суду не дали жодного позитивного результату, оскільки батько відмовляється повернути дитину матері, налаштовує дитину проти матері та не дозволяє бачити дитину, що і зумовило позивача звернення до суду з відповідним позовом. 
Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд ухвалити рішення про негайне відібрання у ОСОБА_1 малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і повернути його до матері ОСОБА_2 за місцем її проживання: АДРЕСА_1 .
Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року позовні вимоги  ОСОБА_2  до  ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Української сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області, про відібрання дитини, задоволено.
Відібрано дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , та повернуто дитину матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп (а.с. 196-200).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1  звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просить суд скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 207-214).
ОСОБА_2 не скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_2  суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 2016 року, який розірваний на підставі рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20.07.2020 року. 
Сторони мають спільного малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розлучення батьків проживав разом із матір`ю – ОСОБА_2 за місцем її проживання.
У серпні 2020 року, після перебування сина у батька, останній не повернув його за місцем проживання матері, залишивши у себе, що підтверджується актом обстеження від 06.10.2020 року, відповідно до якого малолітній ОСОБА_5 , 2016 року народження, проживає з батьком з 01.08.2020 року по АДРЕСА_2 .
Відповідно до талону-повідомлення від 20.10.2020 року ОСОБА_2 зверталась до поліції з приводу того, що ОСОБА_1 не віддає сина, але вказане звернення не дало бажаного результату, оскільки батько категорично не бажав повернути дитину матері.
Позивач не погодилась із вказаними діями відповідача, що стало причиною її звернення до суду із позовною заявою про визначення місця проживання малолітнього сина разом із нею.
Так, 18.02.2022 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовив, задовольнивши зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 та визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.11.2022 року рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18.02.2022 року було скасовано та визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .
Постановою Верховного Суду від 23.02.2023 року залишено без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 08.11.2022 року.
Між тим, ігноруючи судове рішення, відповідач відмовляється повернути дитину матері, в зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом.
Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами у справі, батьки дитини проживали окремо, кожний за своїм місцем реєстрації.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
До того ж, у частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Як вбачається з матеріалів справи позивач має постійне зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач в суді першої інстанції пояснив, що не повернув дитину матері в зв`язку з тим, що дитина сама не хоче повертатись до мами, оскільки їй не подобалось проживати з мамою. Крім того, він зазначив, що створив всі належні умови для проживання дитини у себе вдома, займається вихованням та утриманням дитини самостійно, дитина нічого не потребує і не відчуває браку у спілкуванні з мамою.
Як зазначалось вище, постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.11.2022 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 і ця постанова залишена без змін судом касаційної інстанції.
За приписами діючого законодавства дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Матеріали справи не містять доказів, і такі докази не було надано відповідачем, що повернення малолітньої дитини за її місцем проживання, тобто з матір`ю, створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток, а також не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам.
Отже, судом встановлено встановлено, а позивачем, в свою чергу, доведено, що відповідач самовільно, без згоди матері, з якою на законних підставах проживала малолітня дитина до серпня 2020 року, змінив місце проживання останньої.
З матеріалів справи вбачається, що станом на серпень 2020 року, під час зміни відповідачем законного місця проживання малолітньої дитини, останньому виповнилося лише чотири роки.
Оскільки місцем проживання дитини було місце проживання матері, рішенням суду визначено місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, беручи до уваги вік дитини, провідною умовою його нормативності є щоденний емоційний контакт з матір`ю, а також враховуючи те, що не встановлено підстав, які б перешкоджали поверненню дитини до матері, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про доведеність позовних вимог позивача та їх задоволення.
Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи апеляційної скарги про те, що дитина сама не хоче проживати з мамою, а тому апелянт не повертає її матері, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким судом була надана повна та обгрунтована правова оцінка, а тому відсутні підстави для повторної правової оцінки вказаним доводам.
Доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до незгоди апелянта з рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції у справі щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, разом з цим це не є підставою для відмови у задоволення позову про відібрання дитини, який за своєю суттю був поданий у зв`язку з невиконанням апелянта рішення у справі про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що посилання апелянта на те, що рішення суду про визначення місця проживання дитини не було виконано через відмову саме дитини колегія суддів не може взяти до уваги враховуючи вік дитини та не є беззаперечною підставою, яка звільняє апелянта від виконання рішення суду.
Посилання апелянта на те, що позивач неодноразово змінювала своє місце проживання, що свідчить про відсутність у неї постійного місця проживання колегія суддів відхиляє, оскільки дані посилання не мають значення для розгляду даної справи, оскільки у даній справі предметом розгляду є відібрання дитини через невиконання апелянтом рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Доводи скарги про те, що йому було відмовлено у поданні зустрічного позову шляхом постановлення ухвали, колегія суддів не бере до уваги, оскільки така ухвала апелянтом не оскаржувалась до суду апеляційної інстанції окремо від рішення суду. Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що відмова у прийнятті його зустрічного позову не позбавляє його звернутись з таким позовом до суду на загальних підставах.
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,–

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна