ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 січня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 202/1727/18	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Малиш Н.І. (доповідач),   суддів:  Щербака А.А., Баранник Н.П.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року (суддя 1-ї інстанції Златін С.В.) в адміністративній справі №202/1727/18 за позовом ОСОБА_1 до Комунального Закладу “Обласний центр медико-соціальної експертизи” Дніпропетровської обласної ради, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області  про зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2018 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального закладу "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, з урахуванням змінених позовних вимог (а.с. 95-99 Т1), про зобов`язання КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради надати позивачу відповіді про його здатність до трудової діяльності за основною професією волочильник дроту з відповідними роз`ясненнями, визначити можливість позивача використання залишкової професійної працездатності на іншій роботі нижчої кваліфікації в звичайних, спеціально створених виробничих або інших умовах праці, скласти індивідуальну програму реабілітації, а також скасувати рішення відповідача від 02.11.2017 року, встановивши ОСОБА_2 65 відсотків втрати професійної працездатності із урахуванням довідки № 10 від 30.10.2017 року Дніпровського центру первинної медико-санітарної допомоги № 8; зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області із першого дня зарахування фінансувати позивачу витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на придбання ліків відповідно рішення ЛКК, організувавши цілеспрямоване та ефективне лікування, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн., зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області фінансувати позивачу різницю витрат на придбання ліків відповідно до форм пакування та приймати від ОСОБА_1 залишки від медикаментів, що залишаються від різниці форми пакування.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до медичної довідки № 10 від 30.10.2007 року, виданої Дніпровським центром первинної медико-санітарної допомоги № 8, позивач непридатний виконувати роботу за основною професією - волочильник дроту, під час якої сталися нещасні випадки на виробництві. Внаслідок цього позивачем було втрачено основну професію - волочильник дроту, значно обмежено кваліфікацію та зменшено обсяг професійної трудової діяльності, що призвело до утруднення в набуті подальшої професії. Зазначає, що 02 листопада 2017 року він звернувся до Комунального закладу “Обласний центр медико-соціальної експертизи” Дніпропетровської облдержадміністрації департаменту охорони здоров`я (МСЕК № 3)” з заявою, згідно якої просив відповідача провести медико-соціальну експертизу, надавши позивачу програму реабілітації з відповідними роз`ясненнями відповідно до вимог чинного законодавства України, а також визначити можливість використання залишкової професійної працездатності на іншій роботі нижчої кваліфікації в звичайних, спеціально створених виробничих або в інших умовах праці. В свою чергу, у наданій відповіді відповідач посилається на положення Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда від 23 травня 2007 року № 757, яке визначає саме механізм виконання та фінансування індивідуальної програми реабілітації інваліда, а не потерпілого, яким є позивач. Крім того, зазначає, що 17 лютого 2015 року та 19 травня 2015 року позивачем на адресу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області були подані заяви щодо фінансування йому витрат на медичну допомогу та придбання ліків, у задоволенні яких відмовлено через відсутність укладених договорів із аптечними закладами. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Позивачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій зазначено на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти  нове, яким задовольнити позов у тому числі вимоги, що визначені у скоригованому позові, який повернуто судом  позивачеві.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
Відповідачі подали відзив на апеляційну скаргу в якому просять відмовити у її задоволенні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та поданих відзивів, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом  встановлено, що згідно Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги Серії 12 ААА № 045240, виданої Обласною МСЕК № 3 02 листопада 2017 року позивачу встановлено 30 % втрати працездатності, у тому числі: 20% по травмі 1997 року, 10 % по травмі 1995 року.
Відповідно до листа Комунального закладу “Обласний центр медико-соціальної експертизи” Дніпропетровської облдержадміністрації департаменту охорони здоров`я (МСЕК № 3)” від 03 листопада 2017 року в межах розгляду заяви позивача від 02.11.2017 року позивачу  було відмовлено у роз`ясненні питань, пов`язаних з подальшою трудовою діяльністю позивача за основною професією, волочильник дроту, та відмовлено у складанні індивідуальної програми реабілітації через відсутність встановленої групи інвалідності.
Крім цього, позивачу як особі, яка втратила професійну працездатність, з 20.01.2007 року на підставі відповідних висновків МСЕК Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області здійснюється щомісячна страхова виплата, а також проводиться фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується наданими представником відповідача відповідними постановами, видатковою накладною, розрахунком.
Позивач вказує про те, що Комунальним закладом “Обласний центр медико-соціальної експертизи” Дніпропетровської облдержадміністрації департаменту охорони здоров`я (МСЕК № 3)” в порушення вимог Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого  наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.06.2012          № 420, не надано йому відповіді про здатність до трудової діяльності за основною професією волочильник дроту з відповідними роз`ясненнями, а також не складено індивідуальну програму реабілітації. З цих підстав звернувся до суду із цим позовом.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову дійшов висновку про його необґрунтованість.
Суд апеляційної інстанції переглядаючи судове рішення погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Положення про медико-соціальну експертизу затверджено Постановою КМУ від 03.12.2009 № 1317( далі Положення № 1317).
Положення № 1317 визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації. (п.1)
Пункти 11-14 вказаного Положення №1317 визначають права та обов`язки комісій. 
Вказані норми не містять повноважень та визначеної компетенції з надання відповідачем - Комунального закладу “Обласний центр медико-соціальної експертизи” Дніпропетровської облдержадміністрації департаменту охорони здоров`я відповіді про здатність позивача до трудової діяльності за основною професією волочильник дроту з відповідними роз`ясненнями, визначення можливості позивача використання залишкової професійної працездатності на іншій роботі нижчої кваліфікації в звичайних, спеціально створених виробничих або інших умовах праці.
Про це відповідач зазначав у відповіді на звернення позивача.
Враховуючи зазначене, є вірними висновки суду першої інстанції, що  позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.
Щодо незгоди позивача з довідкою від 02.11.2017р.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 420 від 05 червня 2012 року затверджено Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2012 року за № 1387/21699. 
Відповідно до пункту 1.1 цього Порядку, Порядок регулює механізм встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків.
Відповідно до п. 1.9. Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків за наявності у потерпілого наслідків, спричинених двома або більше травмами або професійними захворюваннями, ступінь втрати професійної працездатності встановлюється: при І групі інвалідності - не вище 100%; при ІІ групі інвалідності - не вище 85%; при ІІІ групі інвалідності - не вище 65%. У випадках невизнання потерпілого інвалідом сумарний відсоток втрати професійної працездатності не повинен перевищувати 40%.
Відповідно до п.2.12. Порядку та Критеріїв при встановленні ступеня втрати професійної працездатності потерпілого у відсотках визначається потреба його в медичній, соціальній та професійній реабілітації. Рішення МСЕК щодо потреби потерпілого в медичній, соціальній та професійній реабілітації приймається з урахуванням реабілітаційного потенціалу та прогнозу, потенційних спроможностей і здатностей потерпілого здійснювати професійну, побутову та громадську діяльність і оформлюється у вигляді складання індивідуальної програми реабілітації (далі - ІПР) в результаті нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. У ІПР визначаються конкретні види, форми, обсяги необхідних реабілітаційних заходів і строки їх виконання, які не можуть бути меншими, ніж визначені Державною типовою програмою реабілітації інвалідів, затвердженою     постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2006 року № 1686. Контроль за виконанням ІПР здійснюють МСЕК спільно з представниками Фонду.
Як свідчать встановлені обставини справи, позивач вперше був оглянутий травматологічною МСЕК № 1 06.09.1995 року, яка встановила йому 25 % втрати професійної працездатності, що визначались до 1998 року. 
12 жовтня 1998 року у зв`язку із незгодою з даним рішенням позивач був оглянутий обласною МСЕК № 1, яка для вирішення експертних питань направила його на обстеження до Українського Державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України, де йому було встановлено 25 % втрати професійної працездатності. 23.09.1999року позивач був оглянутий травматологічною МСЕК, яка встановила йому 15% втрати професійної працездатності до 2001 року. 
У зв`язку із незгодою з рішенням травматологічної МСЕК, позивач був оглянутий обласною МСЕК №1, яка підтвердила йому 15% втрати професійної працездатності, що встановлювались строком до 2005 року. 20.10.2005 року позивач знову був оглянутий травматологічною МСЕК, яка встановила йому 10% втрати професійної працездатності. 03.10.2006 року позивач, у зв`язку із незгодою з цим рішенням, був оглянутий обласною МСЕК №1, яка продовжила йому 10% втрати працездатності до 2007 року. 26.10.2006 року позивач був оглянутий на спільному засіданні обласної МСЕК №1 та травматологічної МСЕК, які на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2005 року та нових посильних документів, у присутності представника Фонду соціального страхування України провели огляд та встановили йому первинно 20% втрати працездатності по другій виробничий травмі від 1997 року, тобто сукупно позивачу встановлено 30% втрати працездатності. 
У зв`язку із незгодою з цим рішенням, 21.02.2007 року позивач був оглянутий розширеною експертною комісією (РЕК) ОЦМСЕ, яка підтвердила рішення обласної МСЕК №1 про 20% первинно та 10% повторно втрати працездатності, сукупно 30% втрати працездатності. 22.08.2008 року позивач був оглянутий на спільному засіданні обласної МСЕК №1 та травматологічної МСЕК, які встановили йому 10% втрати працездатності по виробничий травмі від 07.04.1995 року та 20% по виробничий травмі від 1997 року повторно, сукупно - 30% втрати працездатності. В подальшому рішення залишалось незмінним. 
У 2010 році, в зв`язку із зверненням позивача до МОЗ України, позивач був оглянутий 21.01.2010 року обласною МСЕК №3 (у зв`язку зі зміною курації травматологічної МСЕК), яка підтвердила винесене 16.11.2009 року медекспертне рішення про встановлення 30% втрати професійної працездатності. На час огляду підстав для підвищення відсотків втрати працездатності, а також для встановлення групи інвалідності не виявлено. За оскарженням рішення позивач з 26.02.2010 року по 10.0 .2010 року знаходився на обстеженні в УкрДержНДІ МСПІ МОЗ України, висновком якого було підтверджено рішення про 30% втрати працездатності сукупно за наслідками двох травм. Дане рішення у 2011 році залишилось незмінним. В свою чергу, у 2014 році позивач знову піднімав питання про групу інвалідності внаслідок травми хребта. При огляді 10.01.2014 року травматологічною МСЕК№1 та обласною МСЕК №3 16.01.2014 року погіршання стану здоров`я позивача не виявлено. Більш того за міжкомісійний період не надано даних про стаціонарне лікування ОСОБА_3 або звернення амбулаторно з приводу травми хребта. У зв`язку з легким обмеженням життєдіяльності позивач інвалідом не визнаний, встановлено 30 % втрати працездатності сукупно з приводу двох виробничих травм (1995 року та 1997 року).
За  висновком МСЕК від 02.11.2017 року (серія 12ААА № 045240) потерпілому ОСОБА_1 встановлено сукупний відсоток втрати професійної працездатності 30%, у тому числі 10% по трудовому каліцтву (дата акту 07.04.1995 за №6 ) та 20% по трудовому каліцтву (дата по акту від 09.12.1997 за № БН), безстроково. Також видано довідку. (а.с. 18 Т1, а.с. 193-195 Т2)
Висновок позивачем не оскаржено, крім того, позивач не навів будь-яких доводів, такі і не встановлені судом, що б давали підстави для скасування оскарженої довідки.
Відповідно до пункту 2 Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда, затвердженого     Постановою Кабінету Міністрів України № 757 від 23 травня 2007 року індивідуальна програма реабілітації інваліда (індивідуальна програма) - це комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, строків реабілітаційних заходів з визначенням порядку, місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей інваліда та дитини-інваліда.
Враховуючи зазначене, індивідуальна програма реабілітації приймається саме з урахуванням реабілітаційного потенціалу та прогнозу, потенційних спроможностей і здатностей потерпілого здійснювати професійну, побутову та громадську діяльність, складається для особи, яку в установленому законом порядку визнано інвалідом, та не є обов`язковою в кожному випадку встановлення ступеня втрати професійної працездатності потерпілого.
Оскільки сумарний відсоток втрати професійної працездатності ОСОБА_1 складає 30%, а також те, що позивачу не встановлена група інвалідності, вимоги про відсутність індивідуальної програма реабілітації та зобов`язання відповідача її прийняти є необґрунтованими.
Щодо вимог позивача в частині зобов`язання відповідача із першого дня зарахування фінансувати позивачу витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на придбання ліків відповідно рішення ЛКК, організувавши цілеспрямоване та ефективне лікування, стягнення з відповідача суми моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень, а також зобов`язання фінансувати позивачу різницю витрат на придбання ліків відповідно до форм пакування та приймати ним від позивача залишки від медикаментів, що залишаються від різниці форми пакування, суд зазначає наступне.
Як свідчать встановлені обставини справи, позивачу з моменту звернення, з 20.01.2007 року, та при наявності відповідних висновків МСЕК відповідачем (Фондом) фінансувалися витрати на медичну допомогу. (а.с. 130-139 Т1, 173-188 Т2)
Є вірними висновки суду першої інстанції, що доводи позивача щодо фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, ґрунтуються лише на припущеннях, а відповідач в свою чергу приймав всіх необхідних та можливих заходів надання медичної та соціальної допомоги.
Щодо моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.
Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суду не надано будь-яких доказів спричинення позивачу моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що обов`язковою умовою для захисту в судовому порядку прав та інтересів особи є наявність факту порушення вказаних прав, свобод та інтересів суб`єктом владних повноважень.
Вимоги скаржника викладені в апеляційній скарзі про задоволення позовних вимог, що визначені у скоригованому позові, не ґрунтуються на приписах ч. 5 ст. 308 КАС України, а отже відхиляються судом.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розподіл судового збору  не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року в адміністративній справі №202/1727/18 – залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття  та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник