ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2024 року	Львів	Справа № 140/8633/23 пров. № А/857/17652/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді                                                  Іщук Л.П.,
суддів                                                                                   Обрізка І.М, Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року (ухвалене головуючим суддею Плахтій Н.Б.. у м. Луцьку) у справі № 140/8633/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області ( далі – УДМС ), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення від 02.02.2023 №0701.3.1-520/0701.1.2-23 про відмову у обміні паспорта зразка колишнього СРСР на паспорт громадянина України; зобов`язати вилучити з облікових даних інформацію про громадянство російської федерації та здійснити обмін паспорта зразка колишнього СРСР на паспорт громадянина України.
На обгрунтування позовних вимог зазначає, що народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Бодячів Ківерцівського району Волинської області в сім`ї українців та з того часу проживала на території України. Після реєстрації шлюбу 02.01.1980 їй було видано паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , у якому національність зазначено «українка». З 16.05.1975 по 20.05.1981 працювала в установах на території України у Волинській області, після чого вимушена була поїхати у російську федерацію на роботу, де зареєструвала своє місце проживання в поселенні Полярний Магаданської області і в період з 25.07.1981 по 27.07.1994 проживала та працювала у полярному торговому відділенні. В 1994 році повернулась в Україну і 12.09.1994 придбала квартиру по АДРЕСА_1 , де з 06.09.1995 зареєструвала своє місце проживання і в якій проживає по даний час. Вказує, що 25.10.2002, маючи намір замінити паспорт СРСР на паспорт громадянина України, звернулась у міграційну службу, де їй з невідомих причин видали тимчасову посвідку на постійне проживання, у якій вказано належність до громадянства російської федерації. Зазначає, що проживаючи на території російської федерації, російського громадянства не набувала, паспорт радянського зразка на російський паспорт не обмінювала. Звернувшись до відповідача у 2023 році з метою отримання паспорта громадянина України, отримала відмову у зв`язку з тим, що отримати паспорт громадянина України вона має право після набуття нею громадянства України, яке можливе для неї за територіальним походженням, враховуючи факт народження на території України, і для цього їй необхідно подати документ про відсутність судимості на території громадянської належності та зобов`язання припинити іноземне громадянство. Позивач зазначає, що не може виконати вимоги відповідача про припинення іноземного громадянства, оскільки не була і не є громадянкою росії. Водночас стверджує, що неодноразово брала участь у виборах, що можливо лише за наявності українського громадянства, хоча даний факт підтвердити не може з огляду на закриття списків виборців на час дії воєнного стану. З врахуванням вищевикладеного вважає, що УДМС протиправно відмовило їй у обміні паспорта зразка СРСР на паспорт громадянина України.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення судом першої інстанції було залишено поза увагою те, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в Україні; її батьки за національністю українці, про що зазначено в свідоцтві про народження; з часу народження постійно проживала на території України та 23.09.1978 уклала шлюб, взявши прізвище чоловіка – ОСОБА_2 ; з 16.05.1975 по 20.05.1981 працювала в установах на території України у Волинській області, а в подальшому була змушена поїхати у російську федерацію на заробітки для лікування хворої доньки. При цьому, вона зареєструвала своє місце проживання в поселенні Полярний Магаданської області російської федерації, де протягом часу роботи у полярному торговому відділенні проживала з 25.07.1981 по 27.07.1994.  
Також вважає, що судом безпідставно не взято до уваги, що 25.10.2002 мала намір замінити паспорт громадянина СРСР на паспорт громадянина України, про що оформила заяву про видачу паспорта за формою №1, однак 02.07.2004 їй у міграційній службі видали тимчасову посвідку на постійне проживання, у якій з незрозумілих підстав було вказано її належність до громадянства російської федерації, і те, що вона прибула з росїї 06.09.1995р. Насправді ж вона повернулась в Україну ще в липні 1994 року, оскільки 12.09.1994 уже придбала квартиру, а 06.09.1995 - це дата реєстрації у власній квартирі.
Зазначає, що проживаючи на території російської федерації, не набувала російського громадянства. Їй не відомо на підставі яких відомостей відповідачем встановлено, що вона є громадянином російської федерації. Єдиною незрозумілою мотивацією цього відповідачем є лише той факт, що в період з 24.08.1981 по 27.07.1994 вона проживала на території рф.
Апелянт також зазначає, що для того, щоб набути громадянство російської федерації необхідно було замінити паспорт радянського зразка на новий. Перебуваючи у росії вона цього не робила і не мала такого наміру, так як поїхала туди з метою заробітку, а не з метою проживання. Таким чином, сам по собі факт наявності у неї паспорту громадянина СРСР, як єдиного документа на підтвердження особи, свідчить про відсутність у неї іншого паспорту та, відповідно, відсутність будь-якого громадянства, крім громадянства України.
Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Вказує, що після повернення в Україну у 1994 році ОСОБА_1 не звернулась в органи внутрішніх справ України із заявою про внесення до її паспорта громадянина СРСР напису «громадянин України», як це передбачено відповідним Порядком, натомість у 2004 році отримала посвідку на постійне проживання в Україні як громадянка російської федерації. Також вказує, що твердження позивача про ненабуття громадянства росії не підтверджені належними та допустимими доказами.  Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Бодячів Ківерцівського району Волинської області.
01.01.1980 відділом внутрішніх справ Ківерцівського райвиконкому Волинської області їй був виданий паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , згідно з даними якого позивач в період з 25.07.1981 по 27.07.1994 була зареєстрована та проживала, що нею не заперечується, в поселенні Полярний Магаданської області російської федерації.
Також судом першої інстанції встановлено, що позивач (за її твердженням) повернулась в Україну в 1994 році, проте не звернулась в органи внутрішніх справ України із заявою про внесення до її паспорта громадянина СРСР напису «громадянин України».
За зверненням до ВГІРФО Луцького МВ УМВС України у Волинській області позивачу видано тимчасову посвідку на постійне проживання від 02.07.2004, у якій зазначено, що остання прибула в Україну 06.09.1995 з росії та є громадянкою російської федерації (а.с.8).
Позивач двічі зверталась до УДМС про обмін паспорта колишнього СРСР на  паспорт громадянина України, на які відповідачем надані відповіді від 20.10.2002 та від 02.02.2023 про необхідність подання відповідного переліку документів для набуття громадянства України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підтвердила свою належність до громадянства України відповідно до пунктів 1-3 частини першої  статті 3 Закону №2235-III, відтак наявний у неї паспорт громадянина СРСР не підлягає обміну на паспорт громадянина України. Суд зазначив, що відповідно до посвідки на постійне проживання від 02.07.2004, яка є чинною і видана безстроково, позивач має право на постійне проживання в Україні як громадянин іншої держави. Доказів про набуття громадянства України позивачем не надано. При зверненні до міграційної служби ОСОБА_1 власноруч засвідчила факт своєї приналежності до громадянства російської федерації, оскільки в особовій справі ОСОБА_1 про залишення на постійне проживання міститься особиста заява позивача від 17.06.2004 про видачу виду на проживання, де зазначено її громадянство російської федерації. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач вважається такою, що отримала як іноземець дозвіл на імміграцію в Україну, з огляду на що їй видано посвідку на постійне проживання в Україні, а тому для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_3 повинна звернутись до територіального підрозділу Державної міграційної служби України із заявою та документами в порядку, визначеному статтею 8 Закону №2235-III та пунктом 24 Порядку №215.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 р. № 2235-III.
Статтею 3 цього Закону визначено, що громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності  Законом України «Про громадянство України»  (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено запис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Згідно з частиною першою  статті 5 Закону №2235-III  документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України, а тому для отримання паспорта громадянина України особа має підтвердити належність до громадянства України.
Підстави набуття громадянства України містяться у  статті 6 Закону №2235-III, відповідно до пунктів 1, 2 частини першої якої громадянство України набувається за народженням та за територіальним походженням.
Право на набуття громадянства України за територіальним походженням згідно частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» має особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до  Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти.
Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 р. (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі - Порядок № 215).
Відповідно до пункту 14 Порядку №215 для оформлення належності до громадянства України відповідно до пункту 3 частини першої  статті 3 Закону  особа подає такі документи:
а) заяву про оформлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР із внесеним написом «громадянин України», а якщо паспорт громадянина колишнього СРСР був утрачений, пошкоджений тощо, - довідку територіального підрозділу Державної міграційної служби України про перевірку за заявою такої особи на підставі інших документів факту внесення органом внутрішніх справ України напису «громадянин України».
Аналізуючи вищенаведені положення законодавства про громадянство України, слід дійти висновку, що особи (громадяни колишнього СРСР), які не проживали на території України станом на 24 серпня 1991 року, проте повернулись в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року та яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України» є громадянами України.
Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи і визнається позивачем, вона повернулась в Україну в 1994 році, проте не звернулась в органи внутрішніх справ України із заявою про внесення до її паспорта громадянина СРСР напису «громадянин України». 
У належному ОСОБА_1 паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відсутній напис «громадянин України».
Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не підтвердила свою належність до громадянства України. 
Крім того, як встановлено, за зверненням до ВГІРФО Луцького МВ УМВС України у Волинській області позивачу видано безстроково тимчасову посвідку на постійне проживання від 02.07.2004, у якій зазначено, що ОСОБА_1 прибула з росії та є громадянкою російської федерації.
До матеріалів справи відповідачем долучено особову справу ОСОБА_1 про залишення на постійне проживання, у якій міститься особиста заява позивача від 17.06.2004 про видачу виду на проживання, де зазначено її громадянство російської федерації.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з 2004 року ОСОБА_1  має право на постійне проживання в Україні як громадянин іншої держави і документом, що підтверджує її громадянство і право на постійне проживання в Україні з 2004 року по даний час, є тимчасова посвідка на постійне проживання.
Суд першої інстанції обгрунтовано виснував, що позивач не підтвердила свою належність до громадянства України відповідно до пунктів 1-3 частини першої  статті 3 Закону №2235-III, відтак наявний у неї паспорт громадянина СРСР не підлягає обміну на паспорт громадянина України.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Колегія суддів вважає правильними роз`яснення суду про те, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 вправі звернутись до територіального підрозділу Державної міграційної служби України із заявою та документами в порядку, визначеному статтею 8 Закону №2235-III та пунктом 24 Порядку №215.
Доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції обставин щодо її українського походження, проживання і роботу в Україні, придбання нерухомості і реєстрацію місця проживання в Україні, ненабуття іноземного громадянства апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки такі обставини не мають значення для вирішення даного спору. Позивач звернулася з позовом про зобов`язання здійснити обмін паспорта колишнього СРСР на паспорт громадянина України, який видається за умови належності до громадянства України, і не оскаржувала рішення відповідача про видачу їй посвідки на постійне проживання в Україні як громадянину російської федерації або відмову у оформленні набуття громадянства України за територіальним походженням.
Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 308. 311. 315. 316. 321.328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року  у справі № 140/8633/23 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар