Справа № 345/3949/23 
Провадження № 22-ц/4808/362/24 
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2024 року                                                                        м. Івано-Франківськ 

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Баркова В.М., Мальцева Є.Є., 
за участю секретаря – Кузів А.В. 
учасники справи
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі –  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , 
на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2023 року, ухвалене судом у складі судді Сухарник І.І.,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права на частину майна з виключенням її зі складу спадщини,

в с т а н о в и в:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеними позовними вимогами, в обґрунтування яких зазначила, що в результаті приватизації квартири, розташованої в АДРЕСА_1 , їй та її батькам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належало по одній третій вказаної квартири. Після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина, частина з якої помилково була визнана як спільне майно подружжя та в результаті її частка розподілена наступним чином: батькові позивачки ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на половину спільного майна подружжя, а інша половина була розподілена між ним та позивачкою в рівних частках (по 1/12 частині). Помилковість такого розподілу полягає в тому, що квартира була приватизована трьома особами, в результаті чого вона вже набула статусу спільної сумісної власності, через що частка, належна на праві власності одному з подружжя, не підлягає поділу між подружжям як спільне майно. Допущеною помилкою позивачка безпідставно позбавлена права на частину своєї власності. Так як сестра і брат позивачки відмовились від прийняття спадщини після смерті її матері, то частка, належна до спадкування нею та її батьком, були рівними.
Про порушення свого права позивачка дізналася, коли після смерті її батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина і нотаріусом під час вивчення документів зроблено зауваження щодо неправильності визначення складу спадщини після смерті ОСОБА_6 . 
Позивачка зазначила, що 1/3 квартири, розташованої в АДРЕСА_1 , є об`єктом права спадщини після смерті ОСОБА_6 в цілому, без її поділу як спільне майно подружжя, і мала бути поділена між спадкоємцями в рівних частках, тобто по 1/6 частини квартири кожному. Майно, що є предметом даного позову, складається з 1/12 частини кватири АДРЕСА_2 , вартістю 98817,31 грн, яка помилково визнана за ОСОБА_5 . 
У зв`язку з викладеним просила суд визнати право власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про визнання права на частину майна з виключенням її зі складу спадщини відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням,  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє  ОСОБА_4 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржниця зазначила, що висновок суду першої інстанції є хибним щодо правомірності видачі державним нотаріусом Калуської державної нотаріальної контори свідоцтва на право власності пережилого з подружжя згідно з ч. 5 ст. 61 СК України, оскільки станом на день видачі такого свідоцтва діяла відповідна норма закону, введена в дію Законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року N 2913-VI, який набрав чинності 08 лютого 2011 року. Спадкодавець ОСОБА_6 померла в листопаді 2010 року до введення в дію відповідної зміни в закон, а тому на час відкриття спадщини після її смерті, їй на праві власності належала 1/3 спірної квартири і така частка повинна була ділитися як спадщина на загальних підставах, визначених відповідними нормами цивільного права, зокрема, ч. 2 ст. 1223 та ст. ст. 1261 – 1265 ЦК України.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили, що вимоги позивачки по визнання за нею 1/12 частини квартири АДРЕСА_2 є безпідставними, оскільки приватизоване нерухоме майно набуло статусу особистої приватно власності дружини або чоловіка лише з 13 червня 2012 року у зв`язку з внесенням змін до Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності саме 13 червня 2012 року. 
Відповідачі зазначили, що спірна квартира приватизована їх батьками 17.05.2006 року і перебувала у спільній сумісній власності, тому до неї застосовуються положення ст. 63 СК України, і тому нотаріус правильно видав свідоцтво про право власності чоловіку ОСОБА_5 на частку в праві спільної сумісної власності набутої подружжям за час шлюбу.
Крім того посилаються на те, що позивачкою пропущено строк позовної давності.

У судове засідання ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

У судове засідання відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явились, на адресу місця їх проживання було направлено судову повістку-повідомлення про дату час та місце розгляду справи. 12 лютого 2-24 року та 15 лютого 2024 року поштові відправлення повернуто до суду апеляційної інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з пунктом 3 часини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507 цс 18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-109 гс 19).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без позивача та відповідачів по справі, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 були видані ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про право власності на 1/2 частку в спільному сумісному майні подружжя було видано ОСОБА_5 02.12.2011 року в період часу, коли житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя, та дійшов висновку, що нотаріус правомірно видав ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на 1/2 частку в спільному сумісному майні подружжя, яке складається з 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Колегія суддів вважає, що до такого висновку, суд дійшов поспішно, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачка є власником 5/12 частини квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 належить 7/12 частини вказаної квартири, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2011 року, спадкоємцями майна ОСОБА_6 , 1948 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка ОСОБА_1 – до 1/2 частки, та чоловік ОСОБА_5 – до 1/2 частки. Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з: 1/6 чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 . Свідоцтво про право на спадщину на 1/12 частку квартири видано ОСОБА_1 
ОСОБА_5 02 грудня 2011 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/12 частку квартири вище вказаної квартири.
ОСОБА_5 02 грудня 2011 року отримав свідоцтво про право власності, згідно якого ОСОБА_5 , який є пережившим чоловіком ОСОБА_6 , 1948 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчується цим свідоцтвом, складається з 1/3 частки чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 .
Вказане майно належало померлій ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 17 травня 2006 року госпрозрахунковим відділом приватизації державного житла при управління житлово-комунального господарства міської ради згідно наказом від 04 травня 2006 року №3/3155.
ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .
Згідно заяви від 08.04.2023, яка подана ОСОБА_3 нотаріусу, вона відмовляється від прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 на користь сина спадкодавця ОСОБА_2 .

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»  приватизація державного житлового фонду – це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та  належних до  них  господарських  споруд  і приміщень  (підвалів,  сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на  користь  громадян України.
До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків),  житлових приміщень у    гуртожитках  з  розрахунку  санітарної   норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної  власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного  житлового фонду, та земельна  ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі  її  одному  з  подружжя  із земель   державної   або   комунальної  власності,  у  тому  числі приватизації.
Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.
З урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло,  набуте  одним  із  подружжя  під   час шлюбу внаслідок приватизації державного  житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №1311/832/12-ц.
  Разом з тим,   за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
  Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.
Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
ОСОБА_1 обрала способом захисту своїх прав визнання за нею права власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_2 .
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Колегія суддів зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19).
   Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивачки, спірне майно, а саме 1/12 частини квартири АДРЕСА_2 належить позивачці, в порядку спадкування після смерті матері, однак оформлено за ОСОБА_5 .
Судом встановлено, що ОСОБА_5 02 грудня 2011 року отримав свідоцтво про право власності, згідно якого ОСОБА_5 належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчується цим свідоцтвом, складається з 1/3 частки чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 .
Вказане свідоцтво у встановленому законом порядку не визнавалося недійсним, тобто є чинним.
 Колегія суддів вважає, що задоволення вимоги позивачки про визнання за нею права власності на 1/12 частки спірної квартири, заявленої позивачкою, не приведе до поновлення майнових прав позивачки, оскільки ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на спірну частку та за ним зареєстровано право власності на 7/12 частки квартири в тому числі і на підставі свідоцтва про право власності.
         Отже, виходячи з обставин цієї справи належному способу захисту позивачки відповідатиме звернення до суду одночасно з вимогами про визнання свідоцтва про право власності недійсним та визнання за позивачкою права власності на 1/12 частину квартири. 
    Ураховуючи викладене, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/12 частину спірної квартири не може бути задоволена з мотивів, викладених у цій постанові.
   За таких обставин рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, щодо належного способу захисту прав та інтересів позивачки.
Колегія суддів не дає оцінку доводам апеляційної скарги, оскільки вони можуть бути предметом при новому судовому розгляді.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
З урахуванням викладеного, на підставі п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківіської області від 19 грудня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог. 
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга задоволена частково, судовий збір не підлягає перерозподілу між сторонами, оскільки у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права на частину майна з виключенням її зі складу спадщини відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 23 лютого 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева