ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 лютого 2024 року
м. Київ
справа № 638/15236/19
провадження № 61-14000св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь  О. В., Осіяна О. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Мальованого Ю. М., Яцини В. Б., та касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Бєлокриницького Артема Олександровича на додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 рокуу складі колегії суддів: Бурлака І. В., Мальованого Ю. М., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
1.                 У вересні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення сплачених грошових коштів та визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя.
2.                 Позовна заява мотивована тим, що з 25 липня 2003 року вона з 
ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 червня 2014 року. В шлюбі у сторін народилась дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
3.                 Зазначила, що після розірвання шлюбу сторони добровільно поділили більшість спільно набутого за період шлюбу майна, про що свідчить договір про поділ майна від 22 квітня 2015 року.
4.                 Вказала, що з липня 2014 року вона сплатила заборгованість за договорами кредиту в публічному акціонерному товаристві «Райффайзен банк Аваль» за 
№ 014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року в сумі 808 115,80 грн і 123 109,79 грн процентів за користування кредитом та за № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року в сумі 708 620,10 грн заборгованості і 124 932,02 грн відсотків. Всього після розірвання шлюбу нею сплачено 1 764 777,71 грн власних коштів на погашення заборгованості та відсотків за договорами кредиту, укладеними під час шлюбу, кошти від яких були використані в інтересах сім`ї. Кредити повністю погашені в липні 2015 року.
5.                 Посилалася на те, що впродовж тривалого часу вона не зверталася з позовом до суду про стягнення частини цих коштів, оскільки добросовісно ставилась до досягнутої домовленості колишнього подружжя - сплатити кожен ту заборгованість, по якій відповідно він (вона) є позичальником. Проте її право порушено в той момент, коли ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення погашеної ним частини кредиту. Отже, позивач вважає за доцільне завити про наявність зустрічного зобов`язання.
6.                 Зазначила, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа №638/18499/18 за позовом ОСОБА_2 до неї про стягнення частини сплачених ним грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором. У зв`язку із зазначеними обставинами строк позовної давності слід рахувати з моменту, коли вона дізналась про порушене право, а саме з 11 квітня 2019 року, коли було отримано SMS -повістку про виклик в судове засідання на 27 травня 2019 року - до цього моменту про існування судової справи їй відомо не було.
7.                 Вказала, що після поділу частини майна у спільній сумісній власності сторін залишився зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 376 кв. м, який збудовано в період шлюбу в 2007-2008 роках на місці іншого будинку, придбаного спільно подружжям на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2007 року. Ринкова вартість будинку становить 7 159 000,00 грн.
8.                 Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 882 388,86 грн в якості частини грошових коштів, сплачених ОСОБА_4 на погашення заборгованості за договорами кредиту в публічному акціонерному товаристві «Райффайзен банк Аваль» за № 014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року та № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року; визнати за ОСОБА_4 право власності на частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 376 кв. м в порядку поділу спільного майна подружжя.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
9.                 Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року у складі судді Цвіри Д. М. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
10.             Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено порушення її прав, а тому відсутні підстави й для застосування строку позовної давності.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
11.             Постановою Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 873 912,42 грн, що становить 1/2 частки грошових коштів, сплачених позивачкою на погашення заборгованості за договорами кредиту.
Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку спірного будинку за кожним. Здійснено розподіл судових витрат.
12.             Установивши, що кредитні договори № 014/1800/82/88833 від 03 липня 
2007 року та № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року укладено під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі в інтересах сім`ї, після розірвання шлюбу ОСОБА_4 самостійно сплатила заборгованість за вищевказаними кредитними договорами, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 має повернути останній половину сплачених нею особисто коштів на виконання умов кредитних договорів за період з липня 2014 року по 14 липня 2015 року в розмірі 873 912,42 грн.
13.             Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та не надав доказів, які б підтверджували будівництво за особисті кошти, спірне нерухоме майно зареєстроване за відповідачем 
ОСОБА_2 , тому апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання цього житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя і в порядку поділу цього нерухомого майна визнати за сторонами право власності за кожним на частину вказаного будинку.
14.             Встановивши, що спір між сторонами щодо поділу майна та стягнення сплачених грошових коштів до подання у грудні 2018 року ОСОБА_2 позову до ОСОБА_4 про стягнення частини сплачених грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором у справі 
№ 638/18499/18 не виникав, суд дійшов висновку, що саме з моменту подачі позову ОСОБА_2 у справі № 638/18499/18 слід відраховувати позовну давність на звернення позивачки з даним позовом до суду за захистом порушеного права. Оскільки позивачка звернулася із зазначеним позовом до суду у вересні 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, тому відсутні підстави для застосування позовної давності.
15.             Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 
2023 року заяву ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу (правову) допомогу, надану в суді апеляційної інстанції, задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 20 000,00 грн витрат на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.
Заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу (правову) допомогу, надану в суді апеляційної інстанції, залишено без задоволення.
16.             Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 фактично задоволено, а тому з урахуванням обсягу та складності наданих позивачці послуг з правничої допомоги протягом розгляду справи в суді апеляційної інстанції, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, суд дійшов висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати за надання правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 20 000,00 грн.
17.             Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 , апеляційний суд виходив з того, що предметом позовних вимог  ОСОБА_4 є стягнення сплачених грошових коштів та визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя. І ці вимоги фактично повністю задоволено.
18.             З огляду на повне відновлення порушених прав  ОСОБА_4 , підстав для стягнення з неї на користь відповідача понесених останнім судових витрат на правничу допомогу немає.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
19.             У вересні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року.
20.             Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
21.             Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2023 року клопотання представника ОСОБА_2 - Бєлокриницького А. О. , про зупинення виконання та дії постанови Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року задоволено частково. Зупинено виконання постанови Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 коштів у розмірі 873 912,42 грн та судових витрат - 
23 781,98 грн, до закінчення її перегляду в касаційному порядку. В іншій частині клопотання відмовлено.
22.             У листопаді 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Бєлокриницького А. О. на додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року.
23.             Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - Бєлокриницького А. О. на додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. Зупинено виконання додаткової постанови Харківського апеляційного суду 
від 31 жовтня 2023 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
24.             У касаційній скарзі на рішення суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова 
від 18 січня 2023 року залишити в силі. 
25.             Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16; 
у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц від 20 червня 2018 року у справі 
№ 263/240/16-ц, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, від 05 грудня 
2018 року у справі № 346/5603/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 640/14686/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц, 
від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3, від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18, від 14 липня 2021 року у справі № 640/23008/18, від 05 жовтня 
2021 року у справі № 755/16464/20, від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18, від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, від 13 вересня 2023 року у справі № 464/3901/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
26.             Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
27.             Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Апеляційний суд ухилився від встановлення джерела набуття спірного житлового будинку, незважаючи на наявні в матеріалах справи докази придбання майна за особисті кошти ОСОБА_2 (рішення Дзержинського районного суду Харківської області від 26 серпня 2008 року по справі №2-6386/08 та докази отримання спадщини ОСОБА_2 , за рахунок якої й було здійснено будівництво спірного житлового будинку).
28.             При цьому апеляційним судом не спростовано презумпцію рішення Дзержинського районного суду Харківської області від 26 серпня 2008 року по справі №2-6386/08, яке набрало законної сили, а також не розглянуто питання щодо прийняття до розгляду доказів, які підтверджують факт отримання спадщини ОСОБА_2 безпосередньо перед будівництвом спірного житлового будинку.
29.             Судом не враховано, що при поділі майна сторони не включили до спільно набутого майна станом на 2015 рік спірний житловий будинок, що свідчить про те, що позивачка визнавала той факт, що будинок не входить до спільної сумісної власності та належить ОСОБА_2 .
30.             Також вважає, що апеляційний суд на підставі довідок з банку, наданих позивачем, не встановив, ким саме було погашено заборгованість за кредитними договорами, оскільки з них не вбачається, що саме ОСОБА_1 було здійснено платежі для погашення відповідної заборгованості та за рахунок її власних грошових коштів. При цьому ОСОБА_2 ніколи не визнавав обставину особистої сплати позивачкою заборгованості за відповідними кредитними договорами.
31.             Зазначав про сплив строку позовної давності щодо вимоги про поділ будинку, оскільки фактично шлюбні відносини між сторонами припинено в жовтні 2012 року, шлюб розірвано рішенням суду в червні 2014 року, однак позивачка протягом семи років своїми правами щодо спірного житлового будинку не цікавилась (до звернення до суду з цим позовом у вересні 2019 року), хоча повинна була це роботи та нести повну відповідальність за житло.
32.             Також зазначав, що виплату за кредитним договором було здійснено ще в 2015 році, тому строк позовної давності за вимогою про стягнення частини сплачених грошових коштів сплив у 2018 році, однак позов подано у вересні 
2019 року, що свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності.
33.             Також зауважував про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права (статей 44, 259, 381, 367 ЦПК України) у подібних правовідносинах.
34.             У касаційній скарзі на додаткову постанову апеляційного суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Бєлокриницький А. О., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення, а його заяву задовольнити.
35.             Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, від 18 лютого 2022 року у справі 
№ 925/1545/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 25 січня 2023 року у справі № 523/12032/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
36.             Касаційна скарга мотивована тим, що договір від 25 грудня 2022 року 
№ 359/22 про надання правової допомоги не може бути достатнім доказом на підтвердження понесення позивачкою витрат на правову допомогу в розмірі 30 000,00 грн саме по цій справі; відповідач був позбавлений можливості доводи неспівмірність витрат позивачки, оскільки в детальному описі наданих послуг сторона позивачки не зазначила жодних відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
37.             У грудні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_4 - адвоката Шрамко І. С. на касаційну скаргу, в якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що апеляційний суд належним чином оцінив надані сторонами докази у справі і рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
38.             Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 25 липня 2003 року 
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі.
39.             Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 червня 2014 року справа № 639/4223/14-ц шлюб між ОСОБА_2 та 
ОСОБА_4 розірвано.
40.             Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 
2008 року по справі № 2-6386/08 за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок літ «В-2» загальною площею 376 кв. м, житловою площею 
106,1 кв. м, що складається з приміщень цокольного поверху №№1-підсобне, 
№2-топочна, №3-коридор, №4-комора, №5-комора, №6-санвузол, №7-комора, всього по цокольному поверху 96,8 кв. м; приміщень першого поверху №8-передпокій, №9-санвузол, №10-кухня, №11-гараж загальною площею 123,1 кв. м; приміщень 2-го поверху №12-коридор, №13-санвузол, №14-житлова, №15-житлова, №16-комора, №17-санвузол, №18-житлова, №19-комора загальною площею 
122,0 кв. м; приміщення мансарди «Вм» №20-житлова, №21-коридор, площею 
34,1 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
41.             Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25 червня 2007 року ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок літ А-1, житловою площею 27,1 кв. м, надвірні будівлі: вбиральня літ Б, льох літ Д, сарай літ Е, огорожа № 12, розташовані на земельній ділянці площею 494 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
42.             Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 
№ 20713782 від 27 жовтня 2008 року та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 20901619 від 13 листопада 2008 року, власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 вказано ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності - рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2008 року, справа №2-6386/08.
43.             Із аналітичної довідки про ринкову вартість майна від 04 вересня 2019 року, а саме житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 376,0 кв. м, житловою площею 106,1 кв. м вбачається, що з врахуванням ціноутворюючих факторів, а також принад і недоліків об`єкту дослідження, найбільш ймовірна величина ринкової вартості об`єкту, що є подібним об`єкту дослідження, станом 
на 04 вересня 2019 року з урахуванням округлення складає 7 159 000,00 грн.
44.             Як вбачається з договору про поділ майна від 02 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н. В. за реєстровим номером №183, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , подружжя, маючи на меті припинити право спільної сумісної власності подружжя, дійшли згоди про його поділ щодо наступного майна: нежитлові приміщення підвалу АДРЕСА_3 ; земельна ділянка площею 0,0999 га, кадастровий номер 6310136600:12:059:0030, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; гроші у сумі 430 000,00 грн.
45.             Із довідки акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» № Д1/343/62-6402 від 20 травня 2019 року про стан кредиту, наданої ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) вбачається, що заборгованість за кредитним договором №014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року, виданим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» відсутня.
46.             Як вбачається з довідки про операції за кредитом № Д1-/343/62-6404 
від 20 травня 2019 року, виданої акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та наданої ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) за період з 19 жовтня 
2011 року по 10 травня 2019 року згідно кредитного договору 
№ 014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року були проведені наступні операції, зокрема, за період з липня 2014 року по 14 липня 2015 року погашено заборгованості щодо тіла кредиту в розмірі 808 115,80 грн, процентів - 
123 109,79 грн.
47.             Із довідки акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» № Д1/343/62-6403 від 20 травня 2019 року про стан кредиту, наданої ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) вбачається, що заборгованість за кредитним договором №014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року, виданим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» відсутня.
48.             Як вбачається з довідки про операції за кредитом № Д1-/343/62-6405 
від 20 травня 2019 року, виданої акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та наданої ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) за період з 19 жовтня 
2011 року по 10 травня 2019 року згідно кредитного договору 
№ 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року були проведені наступні операції, зокрема, за період з липня 2014 року по 14 липня 2015 року погашено заборгованості щодо тіла кредиту в розмірі 708 620,10 грн, процентів - 
107 979,15 грн.
49.             12 січня 2023 року ОСОБА_1 змінила своє прізвище на « ОСОБА_6 ».
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
50.             Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених упункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
51.             Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
52.             Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
53.             Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
54.             Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
55.             Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
56.             Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
57.             Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
58.             Колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо позовних вимог в частині стягнення  частини грошових коштів, сплачених на погашення заборгованості за договорами кредиту
59.             Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
60.             Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
61.             Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
62.             Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.
63.             Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
64.             За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
65.             Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
66.             Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
67.             Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 
№ 372/504/17-ц.
68.             Виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
69.             Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.
70.             Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.
71.             Крім того, Велика Палата Верховного Суду у цій же постанові дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).
72.             Відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.
73.             Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 
2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 
2018 року у справі № 712/6574/16-ц.
74.             Встановивши, що кошти за укладеними під час шлюбу договорами кредиту сторони витратили в інтересах сім`ї, після розірвання шлюбу 
ОСОБА_4 самостійно сплатила заборгованість за вищевказаними кредитними договорами від 03 липня 2007 року та 17 серпня 2007 року, що підтверджується довідками банку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 має повернути ОСОБА_4 половину сплачених нею особисто коштів на виконання умов кредитних договорів за період з липня 2014 року по 14 липня 2015 року в розмірі 873 912,42 грн.
75.             Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд належним чином не встановив ким саме було погашено заборгованість за кредитними договорами є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Щодо визнання права власності на частину будинку в порядку поділу спільного майна подружжя
76.             Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
77.             Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
78.             У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
79.             Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
80.             Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
81.             З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2008 року по справі № 2-6386/08 за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок літ «В-2», загальною площею 
376 кв. м, житловою площею 106,1 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
82.             Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25 червня 2007 року ОСОБА_2 на праві власності належав житловий будинок літ А-1, житловою площею 27,1 кв. м, надвірні будівлі: вбиральня літ Б, льох літ Д, сарай літ Е, огорожа № 12, розташовані на земельній ділянці площею 494 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Після отримання необхідних документів, він протягом 2007 року на належній йому земельній ділянці збудував новий двоповерховий будинок літ «В-2»з надвірними пристроями.
83.             Також у вказаному рішенні суду зазначено, що будівництво житлового будинку велося за особисті кошти позивача, у 2007 році будівництво закінчено, що підтверджується даними технічного паспорту на будинок та даними технічного висновку.
84.             Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 20713782 
від 27 жовтня 2008 року та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 
№ 20901619 від 13 листопада 2008 року вбачається, що власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 вказано ОСОБА_2 , підстава виникнення права власності - рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2008 року, справа №2-6386/08.
85.             З огляду на вказане суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_2 під час перебування сторін у шлюбі, у зв`язку з чим вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
86.             Доводи відповідача щодо преюдиційності рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2008 року у справі №2-6386/08, зокрема, в частині того, що будівництво житлового будинку велося за особисті кошти позивача, висновків апеляційного суду не спростовують.
87.             Так, статтею 82 ЦПК України визначено підстави для звільнення від доказування, зокрема у частині четвертій цієї статті вказано про те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
88.             У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20) суд дійшов висновку про те, що частиною п`ятою статті 82 ЦПК України (частиною п`ятою статті 75 ГПК України) передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи судовим рішенням в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути в загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
89.             З огляду на приписи цих процесуальних норм, особа, що не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі.
90.             При цьому, суд касаційної інстанції зазначає, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином, преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19 (провадження № 61-12022св22)).
91.             Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі 
№ 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), від 20 квітня 2022 року у справі 
№ 910/2615/18 (провадження № 12-75гс21)).
92.             Як вбачається з предмету та підстав позову у справі №2-6386/08, питання щодо походження грошових коштів, за які було здійснено самочинне будівництво спірного житлового будинку, не належало до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо не досліджувалось і не встановлювалось у ній судом, тому не є обставиною справи, а є висновком суду, що виключає можливість застосування преюдиції і не спростовує факту віднесення цього майна до об`єкту спільної сумісної власності подружжя.
93.             При цьому, надавши належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, апеляційний суд виходив з того, що  ОСОБА_2 не доведено факту будівництва спірного житлового будинку за його особисті кошти. 
94.             Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірний житловий будинок та не надав доказів, які б підтверджували будівництво за його особисті кошти, спірне нерухоме майно зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4 в цій частині та визнання спірного житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя і в порядку поділу цього нерухомого майна визнання за сторонами право власності за кожним на частину вказаного будинку.
Щодо застосування строків позовної давності
95.             До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша - друга статті 20 СК України).
96.             Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).
97.             У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначено: «до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними».
98.             Встановивши, що спір між сторонами щодо поділу майна та стягнення сплачених грошових коштів до подання у грудні 2018 року ОСОБА_2 позову до ОСОБА_4 про стягнення частини сплачених грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором у справі 
№ 638/18499/18 не виникав, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що саме з моменту подачі позову ОСОБА_2 у справі № 638/18499/18 слід відраховувати позовну давність на звернення позивачки з даним позовом до суду за захистом порушеного права. 
99.             Оскільки позивачка звернулася із зазначеним позовом до суду у вересні 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, то відсутні підстави для застосування позовної давності.
100.        Зважаючи на вищевказане, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 01 липня 
2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, від 07 вересня 2016 року у справі 
№ 6-801цс16, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16; у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, від 06 червня 
2018 року у справі № 712/6574/16-ц від 20 червня 2018 року у справі 
№ 263/240/16-ц, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, від 05 грудня 
2018 року у справі № 346/5603/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 640/14686/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц, 
від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3, від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18, від 14 липня 2021 року у справі № 640/23008/18, від 05 жовтня 
2021 року у справі № 755/16464/20, від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18, від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, від 13 вересня 2023 року у справі № 464/3901/21, на які посилався заявник у касаційній скарзі.
101.        Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
102.        Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження 
№ 14-446цс18).
103.        Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Щодо доводів касаційної скарги на додаткову постанову апеляційного суду
104.        У вересні 2023 року до апеляційного суду надійшли заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат, які понесли сторони на професійну правничу допомогу.
105.        У жовтні 2023 року до суду апеляційної інстанції від представника відповідача надійшли заперечення на заяву позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу, в якій він акцентував увагу на тому, що позивачка не надала належних та достовірних доказів на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, що є підставою для відмови в задоволенні заяви або зменшення розміру до 500,00 грн.
106.        Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
107.        Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
108.        Аналіз частини другої статті 134 ЦПК Українисвідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
109.        Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другій статті 134 ЦПК України, містяться у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 
2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі 
№ 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19, від 12 жовтня 2022 року у справі № 725/42/21-ц (провадження № 61-1257св22).
110.        Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
111.        Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
112.        Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
113.        Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
114.        При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
115.        Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
116.        У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
117.        Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
118.        Апеляційний суд встановив, що інтереси ОСОБА_4 в ході розгляду справи представляла адвокат Шрамко І. С. на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1123198 від 23 березня 2023 року та на підставі договору № 359/22 про надання правової допомоги від 25 грудня 
2022 року, який надано разом з заявою про ухвалення додаткового рішення.
119.        Пунктом 4 цього договору передбачено, що гонорар встановлюється як погодинна оплата за тарифами АО залежно від витраченого часу (у годинах). Ці умови зазначаються в Додатку 1, який є невід`ємною частиною цього договору. Остаточний розрахунок за цим договором або його окремим етапом (доплата, повернення залишку авансу) здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту отримання клієнтом відповідного акту.
120.        Відповідно до пункту 1 додатку № 1 до договору № 359/22 від 25 грудня 
2022 року гонорар встановлюється як погодинна оплата за тарифами АО залежно від витраченого часу (у годинах), але не менше 25 000,00 грн і не більше 
40 000,00 грн. В зазначених межах гонорар за одну годину роботи (надання послуг) дорівнює 50% від місячного розміру мінімальної заробітної плати, що станом на дату складання цього додатку становить 3 350,00 грн.
121.        Згідно акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) 
від 14 вересня 2023 року за договором № 359/22 від 25 грудня 2022 року про надання професійної правничої допомоги адвоката виконавець надав, а клієнт прийняв наступні послуги: підготовка апеляційної скарги, пояснень, інших процесуальних документів, представництво інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції (аналіз оскаржуваного судового рішення; аналіз судової практики з аналогічних справ, аналіз поточної практики Верховного Суду з висновками щодо судової перспективи справи і використанням релевантної практики під час підготовки апеляційної скарги; підготовка та подача апеляційної скарги, оцінка доказів, наданих відповідачем в суді апеляційної інстанції; усні і письмові консультації; складання процесуальних документів; участь в судових засіданнях у режимі відеоконференції; контроль руху справи в суді, ознайомлення з матеріалами справи, документальне оформлення наданих послуг) вартістю 30 000,00 грн.
122.        Інтереси ОСОБА_2 в ході розгляду справи представляв адвокат Бєлокриницький А. О. на підставі ордерів на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1042552 від 11 травня 2021 року, серії ХВ № 1492272 
від 07 грудня 2020 року, серії АХ № 1052256 від 15 червня 2021 року та на підставі договору № 01/0605/2019 про надання правової допомоги від 06 травня 2019 року, який надано разом з заявою про ухвалення додаткового рішення.
123.        Відповідно до пункту 5.3 цього договору розмір гонорару за ведення справи та/або виконання доручення може узгоджуватись в усній або письмовій формі, засобами електронної пошти, а також може узгоджуватись шляхом укладення сторонами додаткових угод, які є невід`ємною частиною цього договору.
124.        Згідно пункту 2 додаткової угоди № б-н від 10 травня 2023 року до договору про надання правової допомоги № 01/0605/2019 від 06 травня 2019 року, гонорар за ведення справи № 638/15236/19, що знаходиться на розгляді Харківського апеляційного суду, встановлюється у фіксованому розмірі, який не залежить від результату розгляду у Харківському апеляційному суді апеляційної скарги ОСОБА_4 та становить 30 000,00 грн.
125.        Згідно рахунку-фактури від 14 вересня 2023 року за представництво інтересів, надання професійної правничої допомоги, підготовку всіх необхідних процесуальних документів та участь у судових засіданнях у Харківському апеляційному суді в інтересах ОСОБА_2 у судовій справі № 638/15236/19 з розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року сума без ПДВ склала 30 000,00 грн.
126.        Зі звіту № 09/2023 від 14 вересня 2023 року до договору про надання правової допомоги № 01/0605/2019 від 06 травня 2019 року вбачається, що клієнт прийняв таку професійну правничу допомогу: 19 травня 2023 року складання та надсилання (електронною поштою) до Харківського апеляційного суду заяви про ознайомлення з матеріалами справи; 23 травня 2023 року виїзд адвоката до приміщення Харківського апеляційного суду для ознайомлення з матеріалами справи; вивчення й аналіз матеріалів справи; 27 травня 2023 року аналіз чинного законодавства України та опрацювання судової практики для подальшого складання в інтересах ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 ; 28-29 травня 2023 року складання відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_4 ; 29 травня 2023 року належне оформлення поштового відправлення та надсилання (засобами поштового зв`язку у відділенні АТ «Укрпошта») до Харківського апеляційного суду та на адресу ОСОБА_4 відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_4 ; 11 липня 2023 року складання та надсилання (електронною поштою) до Харківського апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання; 12 вересня 2023 року виїзд адвоката до приміщення Харківського апеляційного суду для участі та безпосередня його участь в судовому засіданні у справі з розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 ; 14 вересня 2023 року складання в інтересах ОСОБА_2 заяви про відшкодування витрат на професійну правничу (правову) допомогу: про вирішення питання про відшкодування судових витрат, понесених ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Також сторони дійшли згоди, що сума коштів, належних до сплати Адвокатському об`єднанню за представництво інтересів, надання професійної правничої допомоги, вивчення та підготовку всіх необхідних процесуальних та інших документів, участь у судових засіданнях визначається у вигляді фіксованої суми відповідно до умов додаткової угоди № б-н від 10 травня 2023 року до договору про надання правової допомоги № 01/0605/2019 від 06 травня 2019 року та загалом становить 30 000,00 грн.
127.        Апеляційним судом також враховано, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 та додаткові пояснення у справі підписані адвокатом Шрамко І. С. У суді апеляційної інстанції було проведено два судових засідання: 11 липня 
та 12 вересня 2023 року, у яких адвокат Шрамко І. С. брала участь в режимі відеоконференції загалом протягом 51 хвилину, що підтверджується протоколами судових засідань. Правова позиція ОСОБА_4 була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору двома судовими інстанціями, а адвокат Шрамко І. С. надавала правову допомогу ОСОБА_4 в усіх цих інстанціях, тому, відповідно, була обізнана у справі з усіма деталями, що з неї випливають.
128.        Тому, враховуючи наведене, а також те, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 фактично задоволено, з урахуванням обсягу та складності наданих позивачці послуг з правничої допомоги протягом розгляду справи в суді апеляційної інстанції, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати за надання правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 20 000,00 грн.
129.        В свою чергу, відмовляючи  ОСОБА_2 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу (правову) допомогу, надану в суді апеляційної інстанції, суд обґрунтовано виходив з того, що вимоги ОСОБА_4 фактично повністю задоволено. Зі змісту постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що розмір погашеної заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором 
№ 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року становить 107 979,15 грн, а не 124 932,02 грн, як вказано позивачкою. Саме у зв`язку з цим її позовні вимоги були задоволені частково. Таким чином, відмову в цій частині стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором не можливо трактувати як рішення на користь відповідача.
130.        Отже, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що з огляду на повне відновлення порушених прав  ОСОБА_4 , підстав для стягнення з неї на користь відповідача понесених останнім судових витрат на правничу допомогу немає.
131.        Доводи касаційної скарги на додаткову постанову апеляційного суду висновків суду не спростовують. 
132.        Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, 
від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 25 січня 2023 року у справі № 523/12032/18, на які посилався заявник у касаційній скарзі на додаткову постанову апеляційного суду.
133.        Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
134.        Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду та додаткову постанову цього ж суду - без змін, тому судовий збір покладається на осіб, які подали касаційні скарги.
135.        За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
136.        Враховуючи те, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання постанови Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь 
ОСОБА_4 коштів у розмірі 873 912,42 грн та судових витрат - 23 781,98 грн та додаткової постанови Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
1.                 Касаційні скарги  ОСОБА_2 та представника ОСОБА_2 - Бєлокриницького Артема Олександровича залишити без задоволення.
2.                 Постанову Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2023 рокута додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року залишити без змін.
3.                 Поновити виконання постанови Харківського апеляційного суду 
від 12 вересня 2023 року в частині стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 коштів у розмірі 873 912,42 грн та судових витрат - 23 781,98 грн та додаткової постанови Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: | Н. Ю. Сакара
| О. В. Білоконь
| О. М. Осіян