ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 лютого 2024 року 
м. Київ
 
справа № 456/1880/16-ц 
провадження № 61-5466св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу, Моршинська міська рада Чернилевська М. М.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року у складі судді Шрамка М. Т. та постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Копняк С. М., Цяцяка Р. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 24 червня 1997 року ОСОБА_2 виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 
0,0663 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , до якої увійшов заїзд загального користування 0,0175 га.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2006 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Моршинської міської ради про визнання частково незаконним рішення виконкому Моршинської селищної ради народних депутатів Стрийського району та усунення перешкод у користуванні дорогою загального користування задоволено частково.
Визнано частково недійсними рішення виконкому Моршинської селищної ради народних депутатів Стрийського району від 15 серпня 1996 року № 95/3 в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність проїзду загального користування до будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 та державний акт на право приватної власності на землю. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні проїздом загального користування.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 листопада 2010 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні частиною вулиці.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні проїздом між будинковолодіннями АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 та знести частину, встановленого ним металевого паркану, демонтувати пристрій для сушіння білизни, встановлений вздовж межі земельної ділянки ОСОБА_5 та заїздом із АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішенням Моршинської міської ради від 29 серпня 2009 року № 1099 «Про затвердження змін до плану забудови кварталу АДРЕСА_4 » в частині відображення фактичного заїзду до будинку за адресою: АДРЕСА_3 та вилучення з земель загального користування заїзду на цій вулиці, площею 
0,0175 га, з передачею цієї площі до земель запасу Моршинської міської ради.
Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Моршинської міської ради про визнання протиправним та скасування зазначеного рішення відмовлено. 
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2011 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, якою визнано протиправною та скасовано рішення Моршинської міської ради від 29 вересня 2009 року № 1099.
У 2014 році ОСОБА_2 знову перекрив проїзд та прохід спірним заїздом, що було підставою звернення до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні заїздом. Позов розглядається у Стрийському міськрайонному суді Львівської області.
Надалі позивачу стало відомо, що 02 липня 2014 року приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Чернилевська М. М. (далі - приватний нотаріус Чернилевська) посвідчила договір дарування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до якої увійшов спірний проїзд загального користування.
Посилаючись на те, що при укладенні договору дарування земельної ділянки відповідачі приховали факт незаконності державного акта в частині передачі у власність проїзду загального користування площею 0,0175 га, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив: 
визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0626 га за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610700000:01:002:0121, для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 02 липня 2014 року приватним нотаріусом Чернилевською М. М., зареєстрований за № 1466;
визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0626 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 4610700000:01:002:0121, для будівництва 
та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, проведену приватним нотаріусом Чернилевською М. М. 02 липня 2014 року.  
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0626 га 
за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610700000:01:002:0121, для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 02 липня 2014 року приватним нотаріусом Чернилевською М. М., зареєстрований за № 1466.
Визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права 
власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0626 га, за адресою: 
АДРЕСА_2 , кадастровий номер 4610700000:01:002:0121, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, проведену приватним нотаріусом Чернилевською М. М. 02 липня 2014 року.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку на підставі скасованого рішенням суду державного акта про право приватної власності на землю, а отже не мав права її відчужувати. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 31 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року районного суду від 19 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що під час вирішення спору суд першої інстанції не встановив, яким чином укладення оспорюваного правочину, стороною якого ОСОБА_1 не є, порушує його права. 
Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неефективним оскільки, визнання договору дарування недійсним не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором дарування.
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тривалий час існував спір з приводу проїзду загального користування. Матеріали справи не містять відомостей про те, що після укладення оспорюваного правочину, такий спір виникав між позивачем та ОСОБА_3 . Позивач помилково вважав, що його порушене право підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки з підстав порушення публічного порядку (стаття 228 ЦК України). 
Суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин, не звернув уваги на те, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2006 року (справа № 2-51/2006) державний акт у цілому не визнавався недійсним. Суд не встановив на якій підставі позивач просив визнати недійсним договір дарування в частині, яка не стосується спірного проїзду.  
Постановою Верховного Суду від 29 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Постанову Львівського апеляційного суду від 31 грудня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності позивача та його представника, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та направлення справи на новий розгляд. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково. 
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року змінено.
Виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на статтю 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) як підставу для задоволення позовних вимог. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 було незаконно передано у приватну власність проїзд загального користування до будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 . Зважаючи на скасування державного акта на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_2 , він не мав правових підстав для укладення оспорюваного договору дарування земельної ділянки, що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.
Водночас, суд помилково застосував до спірних правовідносин статтю 228 ЦК України, оскільки оспорюваний правочин не є таким, що порушує публічний порядок. 
Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 31 січня 2023 року стягнено в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь 
ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу в розмірі 2 500,00 грн. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи  
У квітні 2023 року ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності позивача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та направлення справи на новий розгляд. 
У матеріалах справи міститься довідка про направлення 24 листопада 2022 року на електронну адресу адвоката Івануса М. І. судової повістки-повідомлення, однак заявник розірвав з ним договір про надання правової допомоги 10 серпня 2022 року. 
Доказів направлення та отримання ОСОБА_3 судової повістки-повідомлення матеріали справи не містять. 
У червні 2023 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якому він просив касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
У відзиві ОСОБА_3 також просить стягнути з ОСОБА_3 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 2 400,00 грн за подання відзиву на касаційну скаргу. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2023 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 з підстав передбачених частиною четвертою статті 389 ЦПК України та витребувано матеріали справи № 456/1880/16-ц з суду першої інстанції; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У червні 2023 року матеріали справи № 456/1880/16-ц надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Фактичні обставини, установлені судами попередніх інстанцій
Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Моршинської міської ради від 15 серпня 1996 року № 95/3, передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 663 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування жилого будинку та господарських споруд. На підставі цього рішення ОСОБА_2 отримав державний акт на право приватної власності на землю.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2006 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Моршинської міської ради про визнання частково незаконним рішення виконкому Моршинської селищної ради народних депутатів Стрийського району та усунення перешкод у користуванні дорогою загального користування, задоволено частково.
Визнано частково недійсними рішення виконкому Моршинської селищної ради від 15 серпня 1996 року № 95/3 в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність проїзду загального користування до будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 та державний акт на право приватної власності на землю. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні проїздом загального користування.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 листопада 2010 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні частиною вулиці.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні проїздом між будинковолодіннями АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 та знести частину, встановленого ним металевого паркану, демонтувати пристрій для сушіння білизни, встановлений вздовж межі земельної ділянки ОСОБА_5 та заїздом з АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішенням Моршинської міської ради від 29 серпня 2009 року № 1099 «Про затвердження змін до плану забудови кварталу АДРЕСА_4 » в частині відображення фактичного заїзду до будинку за адресою: АДРЕСА_3 та вилучення з земель загального користування заїзду на цій вулиці, площею 
0,0175 га, з передачею цієї площі до земель запасу Моршинської міської ради.
Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Моршинської міської ради про визнання протиправним та скасування зазначеного рішення відмовлено. 
02 липня 2014 року приватний нотаріус Чернилевська посвідчила договір дарування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до якої увійшов спірний проїзд загального користування.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2011 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, якою визнано протиправним та скасовано рішення Моршинської міської ради від 29 вересня 2009 року № 1099.
Згідно із листом приватного нотаріуса Чернилевської М. М. від 04 травня 2017 року № 01-16/89, ОСОБА_2 для укладення і посвідчення договору дарування земельної ділянки надав нотаріусу документи, а саме: державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ-І № 000463, виданий Моршинською селищною Радою народних депутатів 24 червня 1997 року, витяг з державного земельного кадастру № НВ-4601353032014, дата формування 01 липня 2014 року, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 01-16/4-1998.
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Відповідно до статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до частини шостої статті 223 ЦПК України про відкладення розгляду справи постановляється ухвала.
Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частини друга, четверта та п`ята статті 128 ЦПК України).
Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина восьма статті 128 ЦПК України).
Відповідно до матеріалів справи судова повістка про виклик до суду на 06 грудня 2022 року була надіслана ОСОБА_3 24 листопада 2022 року на його поштову адресу: АДРЕСА_1 . 
Відомостей про її вручення заявнику матеріали справи не містять.
Згідно з частиною першою статті 62 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви (частина четверта статті 64 ЦПК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Інтереси ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Іванус М. І. на підставі договору про надання правової допомоги від 02 серпня 2019 року № 18 та ордера від 10 березня 2020 року, серія КС № 24993. 
Судова повістка про виклик до суду на 06 грудня 2022 року була надіслана адвокату Іванусу М. І. 24 листопада 2022 року на його електронну адресу: ivanus_  ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку він використовував під час попереднього апеляційного розгляду справи для направлення до суду клопотання про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 57 ).
Згідно з довідкою Львівського апеляційного суду про доставку електронного листа, документ в електронному вигляді «судова повістка-повідомлення» від 24 листопада 2022 року доставлено до електронної скриньки 24 листопада 2022 року о 15:56:33.
У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 947/26777/19 зазначено, що: «Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.
Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).
Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
Разом з тим, Верховний суд виходить з того, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник справи бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 20 січня 2023 року 
у справі № 465/6147/18, від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19, 
від 30 листопада 2022 року у справі № 725/486/22».
Таким чином, хоча зазначена представником ОСОБА_3 - адвокатом 
Іванусом М. І. електронна адреса ivanus_mykola@ukr.net, на яку суд апеляційної інстанції направляв судові повістки, не є офіційною, однак, особисто надавши суду такі засоби комунікації, представник заявника фактично ініціював направлення і доставлення йому процесуальних документів на вказану електронну адресу.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що 10 серпня 2022 року він розірвав договір про надання правової допомоги від 02 серпня 2019 року № 18, укладений з адвокатом Іванусом М. І., оскільки відповідних доказів матеріали справи не містять. 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
Звертаючись до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року, заявник підставою касаційного оскарження зазначив порушення судом апеляційної інстанції пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України. 
Розглянувши касаційну скаргу в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення то підстав для нового розподілу судових витрат немає.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у Верховному Суді
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 позивач заявив вимоги про відшкодування понесених ним у суді касаційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу за подання відзиву, надану йому адвокатом Дуткевичем М. В. 
На підтвердження зазначеного заявник додав квитанцію до прибуткового касового ордера від 23 червня 2023 року № 48, та розрахунок (акт виконаних робіт) за складання касаційної скарги від 23 червня 2023 року, згідно з яким вартість виконаних адвокатом робіт складає 2 400,00 грн (вивчення касаційної скарги - 600,00 грн; складання відзиву - 1 800,00 грн).
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Відповідно до матеріалів справи адвокат Дуткевич М. В. надавав ОСОБА_1 професійну правничу допомогу у суді першої інстанції на підставі договору про надання правої допомоги від 06 жовтня 2016 року, у суді апеляційної інстанції - ордера про надання правової допомоги від 24 жовтня 2019 року серія ІФ № 087313 та договору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2019 року № 9.
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження наявності у адвоката Дуткевича М. В. повноважень для складання в його інтересах процесуальних документів у суді касаційної інстанції, відсутні правові підстави для задоволення його клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.  
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	   	
 	Р. А. Лідовець	
 	   	
 	Д. Д. Луспеник