ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року 
м. Київ

cправа №  910/9093/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:
позивача - Антимонопольного комітету України - Данилов К.О., в порядку самопредставництва, 
відповідача - Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України  - Шевченко О.В., в порядку самопредставництва, 

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України
на рішення господарського суду міста Києва від 09.10.2023 (суддя Марченко О.В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2023 (головуючий суддя: Шапран В.В., судді: Буравльов С.І., Андрієнко В.В.)
у справі № 910/9093/23
за позовом Антимонопольного комітету України (далі - Комітет, АМК)  
до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (далі - Міністерство)
про зобов`язання виконати пункт 2 резолютивної частини рішення № 507-р від 16.09.2021. 
1.   ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Короткий зміст позовних вимог
Комітет звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача виконати  пункт 2 резолютивної частини рішення Комітету від 16.09.2021 № 507-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції» (далі - Рішення АМК), а саме, припинити порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної названого рішення - узгодити власні нормативно-правові акти стосовно питань надання послуг із лоцманського проведення суден із вимогами Кодексу торговельного мореплавства України та Закону України «Про морські порти України» в частині недопущення дискримінації суб`єктів господарювання за формою власності на етапах:
-          проведення теоретичного навчання, тренажерної підготовки та практичного стажування кандидатів на посаду морського лоцмана;
-          кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду морського лоцмана;
-          входу на ринок лоцманських послуг;
-          здійснення діяльності на ринку лоцманських послуг.
Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на невиконання Міністерством Рішення АМК, яке є обов`язковим до виконання.  
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції 
Рішенням господарського суду міста Києва від 09.10.2023, яке залишено без змін згідно з постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2023, позов задоволено повністю з посиланням на його обґрунтованість.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі Міністерство, з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати судові рішення попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

2.   АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на пункти 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, зокрема, Закон України «Про захист економічної конкуренції», Закон України «Про правовий режим воєнного стану» та порушено норми процесуального права, а також вказуючи на відсутність висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах стосовно зобов`язання виконати рішення АМК щодо внесення в умовах воєнного стану змін до нормативно-правових актів, якими керується державне підприємство, що має стратегічне значення. Скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій розгляд предмета спору здійснено формально, не враховано індивідуальності доказів, наявних у матеріалах справи.
Міністерство вважає, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях невірно розтлумачено положення частини першої статті 5 Закону України «Про природні монополії», згідно з якою регулюється діяльність суб`єктів природних монополій у сфері спеціалізованих послуг у річкових, морських портах, морських рибних портах та аеропортах відповідно до переліку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Доводи інших учасників справи
Комітет у відзиві на касаційну скаргу, з посиланням на законність та обґрунтованість судових рішень попередніх інстанцій, просив Суд судові рішення попередніх інстанцій зі справи залишити без змін, а касаційну скаргу Міністерства - без задоволення.
3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками.
Згідно з Рішенням АМК:
- визнано бездіяльність Міністерства, яка полягає в неприведенні власних нормативно-правових актів до вимог Кодексу торговельного мореплавства України та Закону України «Про морські порти України» в частині дискримінації суб`єктів господарювання за формою власності, порушенням, передбаченим частиною першою статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», яке призвело до недопущення конкуренції (пункт 1);
- зобов`язано Міністерство припинити порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, а саме: протягом шести місяців узгодити власні нормативно-правові акти стосовно питань надання послуг із лоцманського проведення суден із вимогами Кодексу торговельного мореплавства України та Закону України «Про морські порти України» в частині недопущення дискримінації суб`єктів господарювання за формою власності на етапах: 1) проведення теоретичного навчання, тренажерної підготовки та практичного стажування кандидатів на посаду морського лоцмана; 2) кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду морського лоцмана; 3) входу на ринок лоцманських послуг; 4) здійснення діяльності на ринку лоцманських послуг (пункт 2).
28.09.2021 супровідним листом № 130-26/01-14061 Комітетом було надіслано рішення відповідачу, яке отримано останнім 01.10.2021.
З урахуванням пункту 2 резолютивної частини Рішення АМК останнє мало бути виконано до 02.04.2022 включно.
Міністерство оскаржило Рішення АМК у судовому порядку.
Рішенням господарського суду міста Києва від 07.09.2022, залишеним без змін згідно з постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2023 та постановою Верховного Суду від 20.04.2023 у справі № 910/20438/21, у задоволенні позову Міністерства відмовлено, з підстав пропуску Міністерством  присічного двомісячного строку для звернення з позовом до суду про визнання недійсним рішення органу АМК.
Звертаючись з даним позовом до суду, Комітет вказував на те, що ним не отримано від Міністерства документів, які підтверджували б виконання пункту 2 резолютивної частини Рішення АМК.
4.   ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для зобов`язання відповідача виконати Рішення АМК.
В обґрунтування доводів касаційної скарги Міністерство посилається на пункти 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, зокрема, Закон України «Про захист економічної конкуренції», Закон України «Про правовий режим воєнного стану» та порушено норми процесуального права, а також вказуючи на відсутність висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах стосовно зобов`язання виконати рішення АМК щодо внесення в умовах воєнного стану змін до нормативно-правових актів, якими керується державне підприємство, що має стратегічне значення. Скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій розгляд предмета спору здійснено формально, не враховано індивідуальності доказів, наявних у матеріалах справи.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Міністерством у касаційній скарзі як підставу касаційного оскарження визначено, зокрема, пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України.
Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм права, які вказану скаржником у касаційній скарзі у правовідносинах, які стосуються зобов`язання виконати рішення АМК, - відсутні.
Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).
Верховний Суд, також, виходить з того, що зі змісту пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Судом першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановлено, що:
- бездіяльність Міністерства, яка полягала в неприведенні власних нормативно-правових актів до вимог Кодексу торговельного мореплавства України та Закону України «Про морські порти України» в частині дискримінації суб`єктів господарювання за формою власності, визнана Комітетом порушенням, передбаченим частиною першою статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», яке призвело до недопущення конкуренції;
- 28.09.2021 супровідним листом № 130-26/01-14061 Комітетом було надіслано рішення відповідачу, яке отримано останнім 01.10.2021;
- з урахуванням пункту 2 резолютивної частини Рішення АМК останнє мало бути виконано до 02.04.2022 включно;
- предметом позову у цій справі є вимога про зобов`язання відповідача виконати Рішення АМК.
Враховуючи зміст позовних вимог, предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з фактичним виконанням або невиконанням відповідачем Рішення АМК, з огляду на його чинність та обов`язковість виконання.
Рішення АМК є чинним, доказів оскарження відповідачем Рішення АМК у двомісячний строк з дня його одержання, як і  доказів скасування або визнання судом недійсним цього рішення матеріали справи не містять.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що відповідач зазначає обставини справи, які встановлені судами попередніх інстанції та наводить аргументи, які, на його думку, свідчать про неправильне тлумачення судами частини першої статті 5 Закону України «Про природні монополії», а також вказує на неможливість виконання Рішення АМК  під час дії режиму воєнного стану в Україні.
Проте Суд виходить з того, що Рішення АМК є чинним та обов`язковим до виконання. При цьому ані Закон України «Про захист економічної конкуренції», ані Закон України «Про правовий режим воєнного стану» чи будь-який інший нормативно-правовий акт не містить заборони на виконання Рішення АМК, яке стосується питання недопущення Міністерством дискримінації суб`єктів господарювання за формою власності у сфері надання послуг із лоцманського проведення суден.
Стосовно незгоди скаржника безпосередньо із Рішенням АМК, то Верховний Суд виходить з того, що господарським судом не можуть братися до уваги доводи особи, стосовно якої прийнято рішення (заявника, відповідача, третьої особи в розумінні приписів статті 39 Закону), з приводу незаконності та/або необґрунтованості цього рішення, якщо такі доводи заявлено після закінчення строків, встановлених частиною другою статті 47 та частиною першою статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», оскільки перебіг зазначеного строку виключає можливість перевірки законності та обґрунтованості рішення органу АМК. Близька за змістом правова позиція послідовно та неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10.04.2018 у справі  № 910/14222/17, від 14.08.2018 у справі        № 922/4374/17, від 30.05.2019 у справі  № 904/3535/18, від 23.07.2019 у справі № 924/964/18, від 30.09.2021 у справі  № 924/964/18.

Отже, враховуючи зміст позовних вимог у даній справі та спірні правовідносини, предметом розгляду та дослідження у даному випадку можуть бути виключно обставини, пов`язані з фактичним виконанням або невиконанням Міністерством резолютивної частини Рішення АМК, з огляду на чинність такого рішення та обов`язковість його виконання. Близька за змістом правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 920/1126/17.
Суд виходить з того, що Закон України «Про захист економічної конкуренції» та ГПК України не містять норм, які б надавали господарським судам під час розгляду справ про зобов`язання відповідача виконати рішення АМК і яке є чинним, не скасовано/не визнано недійсним, та є обов`язковим до виконання в силу приписів статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції», право розглядати питання, які стосуються наявності/відсутності можливості виконання відповідачем в антимонопольній справи рішення АМК, зважаючи на обставини, які ним наводяться як підтвердження неможливості виконання такого рішення. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.02.2024 зі справи № 902/600/23, і Суд у справі № 910/9093/23 не вбачає підстав для вирішення питання щодо відступу від неї.
Верховний Суд виходить з того, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі                                                № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності, та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Отже, формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Водночас стосовно аргументів скаржника про надання висновку щодо застосування вказаних ним норм матеріального права  в умовах існування воєнного стану  та змін до нормативно-правових актів, якими керується державне підприємство, що має стратегічне значення, то Суд вважає за необхідне зазначити, що  скаржником не доведено, а судами у розгляді даної справи не встановлено як самого існування вказаних конкретних обставин, так і наявності причинно-наслідкового зв`язку з неможливістю виконання Рішення АМК скаржником. 
При цьому, згідно з приписами статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З огляду на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.
Що ж стосується посилання Міністерства в обґрунтування підстав касаційного оскарження на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України в аспекті неврахування судами індивідуальності доказів, наявних у матеріалах справи (що за своїм змістом відповідає пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України), то Верховний Суд зазначає таке.
Так, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Суд акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», а не «факту», отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Така правова позиція є послідовною та сталою, і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19 та від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19.
Проте, як вже зазначалося вище, підстава касаційного оскарження (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України), наведена Міністерством у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримали свого підтвердження. 
Отже, доводи касаційної скарги Міністерства не знайшли свого підтвердження, що виключає підстави для зміни/скасування оскаржуваних скаржником судових рішень попередніх інстанцій.
Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано. 
Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Суд бере до уваги доводи Комітету, викладені у відзиві на касаційну скаргу, у тій частині, в якій вони узгоджуються з наведеним у цій постанові.
Верховний Суд з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи доводи касаційної скарги, межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку з чим підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій - відсутні.
Судові витрати
Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки Верховний Суд залишає касаційну скаргу Міністерства без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 09.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2023 у справі № 910/9093/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                             І.   Колос

Суддя                                                                                           І. Бенедисюк

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова