Унікальний номер справи 752/10052/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2392/2024
Головуючий у суді першої інстанції Ж. І. Кордюкова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
 
Постанова
   Іменем      України
 
07 лютого 2024 року                                                                                                           місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Авєлін А. О.
 
сторони
 
позивач                                ОСОБА_1 
відповідач                            ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж. І., в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва,
 
у с т а н о в и в :
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, мотивованим тим, що 03.12.2020 між сторонами було укладено договір про наміри з купівлі-продажу земельних ділянок з наступними кадастровими номерами: 8000000000:90:0640043, 8000000000:90:0640054, 8000000000:90:0640021, 8000000000:90:0640042, а також прилеглої земельної ділянки розміром 36,4 соток. В якості авансу за зазначені земельні ділянки відповідач 03.12.2020 отримав від позивача 5 000 доларів США. Вказує, що сторони дійшли згоди про те, що відповідач мав переоформити право власності на зазначені земельні ділянки на користь позивача, який у свою чергу повинен був збудувати житловий будинок у котеджному комплексі без внутрішнього оздоблення площею 163 кв.м та оплатити при підписанні основного договору 20 000 доларів США. У разі, якщо стартова ціна продажу квадратного метра на офіційному сайті міні-котеджного комплексу буде нижчою за 1 200 доларів США, то квадратні метри майбутнього житлового будинку будуть перераховані з урахуванням суми 195 000 доларів США. У подальшому, 07.01.2021 відповідач отримав від позивача другу частину авансу в розмірі 5 000 доларів США та зобов`язався до 02.02.2021 підписати основний договір, проте основний договір не був підписаний сторонами з вини відповідача. У зв`язку із чим 20.01.2021 позивач запропонував відповідачу прибути до нотаріуса та ознайомитись із проектом основного договору, а також для підготовки та перевірки документів, необхідних для укладення основного договору, однак відповідач відмовився від ознайомлення з проектом договору та наданням документів, що підтверджується протоколом одночасного допиту осіб в рамках кримінального провадження №12021105010000485 від 20.03.2021. Позивач вказує, що аванс у сумі 10 000 доларів США відповідач не повертає, в добровільному порядку спір вирішити неможливо. Крім того позивач зазначив, що відповідач повинен сплатити 3% річних через неповернення 5 000 доларів за період з 03.12.2020 по 23.05.2023 в сумі 358,77 доларів США та через неповернення 5 000 доларів за період з 07.01.2021 по 23.05.2023 в сумі 356,30 доларів США.
У зв`язку із викладеними обставинами позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 10 000 доларів США та 3% річних в сумі 715 доларів США.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року позов      ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольненочастково.Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, 3% річних в сумі 690 доларів США 41 цент, судові витрати в розмірі 3 987 грн 51 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що передані позивачем відповідачу грошові кошти є авансом, а не завдатком, оскільки інвестиційний договір між сторонами не було укладено з вини позивача. Крім того, суд не врахував, що сторони лише мали намір укласти договір в майбутньому, що оформили розпискою, у зв'язку із чим правовідносини не свідчать про укладення договору. Судом було безпідставно віднесено дану справу до малозначних, та як наслідок, здійснено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження, що призвело до необгрунтованої відмови відповідачу у задоволенні клопотання про допит свідків та у витребуванні доказів. Звернув увагу, що факт відсутності належним чином укладеного між сторонами попереднього договору у вигляді розписок був встановлений рішенням суду від 05.04.2023 у справі №752/28833/21, що унеможливлює стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, що є завдатком, на підставі ст. 571 ЦК України.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали подану апеляційну скаргу, просили задовольнити її з викладених підстав.
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність її доводів. Вважав рішення суду законним та обґрунтованим, а тому просив залишити його без змін. 
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року (яке набрало законної сили 15.05.2023) у справі №752/28833/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину залишено без задоволення.
У вказаній справі судом було встановлено, що 03.12.2020 ОСОБА_2 склав розписку наступного змітсу: 
«Я, ОСОБА_5 , взял у ОСОБА_6 5 000 USDпредоплату за землю (земельные участки), кадастровые номера: 8000000000:90:0640021, 8000000000:90:0640043, 8000000000:90:0640042, 8000000000:90:0640054, и прилегающий участок в пользовании, земле застройки 36,4 сотки и пользование. Обязуюсь переоформить право собственности земельного участка в замен на построенные в мини котеджном комплексе 163 метра квадратных готового жилья без внутренней отделки, а также получение 20 000 USD при подписании основного договора. При условии стартовой продажи квадратного метра на фундаменте, а также отделе продажи за 1200USDза 1 квадратный метр. В случае если стартовая цена квадратного метра будет ниже то квадратные метры будут пересчитаны из расчета суммы 195 000 USD. В случае если с моей стороны будет затягивание договора авансовый платеж выплачиваю в двойном размере, если не по моей вине, авансовый платеж в полном объёме остается у меня. ОСОБА_7 03.12.2020.
07.01.2021 взял 5 000 USD второй аванс. До 02.02.2021 обязуюсь сделку закрыть. ОСОБА_7 07.01.2021 ».
Суд встановив, що згідно вказаної розписки ОСОБА_2 взяв на себе зобов?язання у майбутньому здійснити обмін (переоформити) право власності на належні йому земельні ділянки взамін на побудоване готове житло у кількості 163 квадратних метра та отримав предоплату за землю у розмірі 5 000 доларів США 03.12.2020 та 5 000 доларів США 07.01.2021. Проте зміст розписки не містить обставин, які б стверджували про те, що сторони дійшли згоди надати даному документу сили попереднього договору. 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року у справі №752//28833/21 установлено, що укладаючи 03.12.2020 договір про певні наміри, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не здійснили відповідне волевиявлення та не надали такому договору сили попереднього договору, про що вказали у розписці, а тому відсутні передбачені ст. 635 ЦК України підстави вважати укладений між сторонами 03.12.2020 договір попереднім договором.
У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що 03.12.2020 ОСОБА_2 склав розписку, згідно з якою взяв у ОСОБА_1 5 000 доларів США за земельні ділянки з кадастровими номерами 8000000000:90:0640021, 8000000000:90:0640043, 8000000000:90:0640042, 8000000000:90:0640054 і прилеглу ділянку в користування, землю забудови розміром 36,4 соток. Зобов`язався переоформити право власності земельної ділянки взамін на побудовані в міні котеджному комплексі 163 кв.м. готового житла без внутрішнього оздоблення та отримати 20 000 доларів США при підписанні основного договору. За умови, якщо стартова ціна продажу квадратного метра на офіційному сайті міні-котеджного комплексу, а також відділу продажу буде нижчою за 1 200 доларів США за 1 кв.м, то квадратні метри майбутнього житлового будинку будуть перераховані з урахуванням суми 195000 доларів США. У випадку, якщо з його сторони будуть затягування договору, авансовий платіж виплачується в подвійному розмірі, якщо не з його вини, авансовий платіж в повному обсязі залишається у нього.
07.01.2021 ОСОБА_2 склав розписку, згідно з якою взяв у ОСОБА_1 5 000 доларів США другий аванс, до 02.02.2021 зобов`язався угоду закрити.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельних ділянок з кадастровими номером 8000000000:90:0640021, яка розташована в АДРЕСА_1 , та з кадастровими номером 8000000000:90:0640043, яка розташована в АДРЕСА_1 .
Сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу земельних ділянок, в рахунок оплати за які відповідач отримав від позивача 10000 доларів США та мав ще отримати котеджний будинок площею 163 кв.м без внутрішнього оздоблення з урахуванням вартості 195 000 доларів США з можливістю перерахунку вартості землі в залежності від вартості квадратного метру житла на момент його офіційного продажу забудовником.
Попередній договір відповідно до досягнутих сторонами домовленостей, викладених в розписці, складеній ОСОБА_2 03.12.2020 та доповненій 07.01.2021, укладений не був. Відомості про укладання між сторонами будь-яких угод відсутні.
Звертаючись до судуіз позовом про стягнення грошових коштів, ОСОБА_1 посилався на те, що отримавши аванс у розмірі 10 000 доларів США ОСОБА_2 зобов`язався укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна - земельних ділянок, проте договір не було укладено з вини відповідача.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд дійшов висновку, що оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передані ОСОБА_2 ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню. Зважаючи на те, що сторони домовились укласти договір в строк до 02.02.2021, проте він не був укладений, суд вважав, що за період з 03.02.2021 по 23.05.2023 ОСОБА_2 повинен сплатити 3% річних від суми боргу за користування грошима, що становить 690 доларів США 41 цент.
Проте, з такими висновками суду колегія суддів повністю погодитися не може, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на наступне.
Так, частиною першоюстатті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першоїстатті 16 ЦК Україникожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першоїстатті 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина першастатті 628 ЦК Українипередбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частини першоїстатті 657 ЦК Українидоговір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до частин першої-третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Попередній договір є одним із різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.
Отже, з аналізу вказаних норм вбачається, що попередній договір встановлює зобов`язання сторін укласти договір у майбутньому та визначає певну особу як покупця, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню щодо купівлі-продажу нерухомого майна.
У частині четвертійстатті 635 ЦК Українизазначено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.
Згідно зі статтею 570 ЦК Українизавдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.
Відповідно достатті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Згідно з частиною першоюстатті 546 ЦК Українивиконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК Українипоширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
За змістом наведених нормЦК Українизавдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.
Згідно зі статтями546, 548 ЦК Українизавдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.
Установленим є те, що попередній договір відповідно до досягнутих сторонами домовленостей, викладених в розписці, складеній ОСОБА_2 03.12.2020 та доповненій 07.01.2021, укладений не був. Сторони лише мали намір укласти договір купівлі-продажу земельних ділянок, в рахунок оплати за які відповідач отримав від позивача 10 000 доларів США та у подальшому повинен був отримати котеджний будинок площею 163 кв.м без внутрішнього оздоблення з урахуванням вартості 195 000 доларів США з можливістю перерахунку вартості землі в залежності від вартості квадратного метру житла на момент його офіційного продажу забудовником.
Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, вірним є висновок суду першої інстанції у тому, що передані ОСОБА_2 ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню. 
Під час розгляду справи встановлено, що відповідач не заперечував факт отримання вказаних коштів від позивача та складання розписки, однак заперечував проти стягнення з нього на користь позивача 10 000 доларів США, важаючи ці кошти завдатком, що не підлягає поверненню, оскільки саме позивач не виконав свої зобов`язання щодо укладення договору.
Свою позицію обґрунтував тим, що угода, про яку зазначено в розписках, не було укладено з вини позивача, який до 02.02.2021 перебував за межами України та делегував питання оформлення договірних відносин іншій особі, що не було передбачено попередньою домовленістю між сторонами. Через невиконання позивачем обіцяних умов у визначений строк (до 02.02.2021) між сторонами виникла дискусія щодо обговорення нових умов угоди, під час якої ОСОБА_1 подав заяву щодо відповідача до правоохоронних органів.
Згідно написаної позивачем розписки грошові кошти він надавав ОСОБА_2 в якості завдатку, що зазначено в тексті розписки «як передоплату».
Однак обставини справи доводять той факт, що передана за розпискою зазначена сума грошових коштів, за своєю правовою природою є авансом, та підлягає поверненню особі, яка її передала, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.
При цьому суд зауважує, що завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Проте у справі яка переглядається, зобов`язань між сторонами не виникло, оскільки попередній договір між ними не був укладений, а тому 10 000 доларів США, які отримав відповідач є авансом, що підлягає поверненню позивачу.
Таким чином колегія суддів, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що обставини справи доводять той факт, що передана за розпискою зазначена сума грошових коштів за своєю правовою природою є авансом, та підлягає поверненню особі, яка такий аванс передала, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.
Відтак доводи апеляційної скарги про те, що зазначені кошти є завдатком, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані з урахуванням наведеного вище.
Доводи апеляційної скарги у тому, що судом було безпідставно віднесено дану справу до малозначних, та як наслідок, здійснено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження, що призвело до необгрунтованої відмови відповідачу у задоволенні клопотання про допит свідків та у витребуванні доказів, колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.
Так, відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).
31.05.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено право відповідача подати заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з наведенням обгрунтувань такої вимоги.
19.07.2023 представник відповідача адвокат Давіденко Н. О. надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Будь - яких заперечень у відповідності до вимог ч. 4 ст. 277 ЦПК України щодо здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та необхідності розгляду справи в порядку загального позовного провадження стороною відповідача у відзиві не зазначено. Будь - яких заяв, клопотань разом з відзивом на позовну заяву стороною відповідача не подано.
Частина четвертастатті 274 ЦПК Українимістить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.
Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.
Вказана справа не відноситься до справ, які згідно з частиною четвертою не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження. 
Таким чином колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дотримався наведених норм процесуального права, оскільки в ухвалі про відкриття провадження зробив висновок про те, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. При цьому суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні за участю сторін та їх представників.
Зазначене не позбавило сторін мати розумну можливість представляти свої інтереси як учасників справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду. Вказане, у свою чергу, не перешкодило сторонам належно користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.
Отже, суд першої інстанції мав право розглянути дану справу у спрощеному позовному провадженні, з дотримання вимоги цивільної процесуальної форми процедури проведення спрощеного позовного провадження.
Доводи відповідача щодо складності цієї справи не підтверджені доказами, а характер спірних правовідносин, обсяг та характер доказів, які підлягають дослідженню, не дають підстав вважати, що справа підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження.
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів та допит свідків.
Сторони не були позбавлені можливості викласти свої доводи, аргументи, міркування, заперечення у письмових заявах по суті справи, надавати суду докази. Стороною відповідача не заявлялося клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, оскільки справа, що переглядається, відповідно до частини четвертоїстатті 274 ЦПК України входить до переліку справ, розгляд яких належить здійснювати виключно в порядку загального позовного провадження.
Відмовляючи 11.12.2023 стороні відповідача у задоволенні клопотання про витребування доказів суд навів мотивоване обгрунтування такої відмови, що відображено у протоколі судового засідання.
Представник відповідача Давіденко Н. О., як адвокат, усвідомлювала процедуру проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та їй були відомі ризики несвоєчасного подання відповідних доказів та клопотань.
Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Добросовісне здійснення учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів передбачає чесне, старанне і сумлінне виконання своїх прав та обов`язків в сфері цивільного процесуального доказування. Вірність своєму слову, почуття відповідальності учасників справи за свої дії, пов`язані з доказуванням фактів і обставин з метою обґрунтування вимог чи заперечень, сприяють належному дослідженню та оцінці доказів, прискоренню захисту прав, свобод чи інтересів. Навпаки, приховування доказів, введення суду та інших учасників справи в оману, розбіжності в поясненнях та доказовій Інформації, приховане або відкрите перешкоджання сприянню суду в реалізації учасникам судового процесу прав у сфері доказування тощо, гальмують хід процесу, а тому можуть розцінюватися як підстави для витребування доказів судом.
По суті, збирання судом доказів за власної ініціативи - це діяльність суду з метою забезпечення ефективності відправлення правосуддя. Витребування доказів за власною ініціативою необхідно розглядати як засіб боротьби із недобросовісною поведінкою учасників цивільного судочинства, а не як механізм сприяння одній із сторін у збиранні процесуального матеріалу. Безумовно, правові норми, які закріплюють основні положення щодо змагальності сторін, мають розглядатися як базові, а положення, які передбачають можливість збирання доказів судом за власною ініціативою, необхідно розглядати як винятки, що мають застосовуватися за наявності виключних умов, передбачених процесуальним законом, з належним мотивуванням у кожному конкретному випадку.
Отже, застосування частини сьомої статті 81 ЦПК України є засобом боротьби із недобросовісною поведінкою учасників цивільного судочинства, а не механізмом сприяння стороні у збиранні процесуального матеріалу.
Водночас у суду першої інстанції підстав, передбачених частиною сьомою статті 81 ЦПК України, для збирання з власної ініціативи доказів не було.
Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
У справі, що переглядається, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про допит свідків з тих підстав, що відповідач не довів, що особи, яких він просить допитати як свідків, можуть повідомити інформацію, що матиме значення для вирішення справи по суті та яка може бути використана судоми як належний та допустимий доказ.
Стороною відповідача у апеляційній скарзі не обґрунтовано, як саме незадоволення клопотання про допит свідків унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи з урахуванням того, що викладені у позові обставини підлягали встановленню шляхом дослідження доказів у справі та були предметом розгляду у справі №752/28833/21.
Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, є необгрунтованими.
Такі посилання відповідача є лише припущеннями та суд їх розцінює як намагання уникнути обов`язку щодо повернення коштів позивачу.
Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для відмови у покладенні на відповідача обов`язку щодо сплати позивачу 3% річних за порушення грошового зобов`язання.
Так, колегія суддів вважає, що частина друга статті 625 ЦК України не підлягає застосуванню до даних спірних правовідносин, оскільки стосується відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц також зроблено висновок, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
У справі, що переглядається судом встановлено, що між сторонами не було укладено попередній договір. При цьому із змісту розписки, складеної відповідачем, не вбачається, що сторони обумовили день виконання грошового зобов`язання. При цьому матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача із вимогою про повернення отриманих грошових коштів у сумі 10 000 доларів США.
Вирішуючи питання щодо застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України судом першої інстанції не було досліджено та не встановлено того, яким був строк повернення авансового платежу, чи було порушено право позивача на повернення авансу, адже в тексті розписки не міститься ні зобов`язання з повернення коштів, ані строку їх повернення. Позивач жодного разу із вимогою про повернення коштів до відповідача не звертався та, відповідно, не надав суду жодних доказів на підтвердження ні того, що він звертався до відповідача, ні того, що строк повернення вказаних грошових коштів настав, ані того, що такий строк та, відповідно, права позивача були порушені.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США. Однак суд дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за порушення грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з наведених вище підстав.
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Суд першої інстанції не установив всіх обставин справи та дійшов помилкових висновків про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до приписів ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Таким чином рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року в частині стягнення з відповіадча на користь позивача 3% річних в сумі 690 доларів США 41 цент не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права, оскільки колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи в цій частині, порушивши норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цій частині, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову в цій частині. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США підлягає залишенню без змін як законне та обгрунтоване. 
Щодо розподілу судових витрат суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст 141 ЦПК України).
Так, за подання позову до суду судовий збір підлягав сплаті у розмірі 3 917,40 грн. За подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір підлягав сплаті у розмірі 5 876,10 грн.
Із матеріалів справи вбачається, що після перегляду справи апеляційним судом, позов ОСОБА_1 задоволено часткового, що у відсотковому співідношенні складає 93,32%. 
Отже, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору за подання позову до суду необхідно змінити, зменшивши розмір стягнутих з відповідача на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору з 3 987,51 грн до 3 655,71 грн, що є пропорційним до задоволених позовних вимог.
Зважаючи на висновки, зроблені судом апеляційної інстанції за результатами апеляційного перегляду справи, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені відповідачем по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 392,52 грн. 
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 3% річних в сумі 690 доларів США 41 цент скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) судових витрат в розмірі 3 987 грн 51 коп змінити, зменшити розмір стягнутих судових витрат з 3 987 грн 51 коп до 3 655 грн 71 коп.
В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 392 грн 52 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 27 лютого 2024 року.

Судді                                                                                                              Л. Д.  Поливач
 
                                                                                                               А. М.  Стрижеус
 
                                                                                                               О. І.  Шкоріна