справа № 369/9511/20                                       головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
провадження № 22-ц/824/4438/2024                    суддя-доповідач у ІІ Інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
13 березня 2024 року                                                                                       м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Лобоцької В.П.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьов Іван Сергійович, про визнання заповіту недійсним, -
 
В С Т А Н О В И В:
          
У серпні 2020 року ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив встановити нікчемність заповіту від 17 жовтня 2018 року, складений від імені ОСОБА_6 , посвідчений на ім`я ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. за № 6037-6038 шляхом визнання його таким, що не створює юридичних наслідків.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1104 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222484001:01:009:5002, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-КВ № 047479. У померлого ОСОБА_6 із спадкоємців першої черги залишились син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_4 . Інших дітей ОСОБА_6 не мав, а дружина ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 11 січня 2019 року було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . Інших спадкоємців першої черги не залишилось. До дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач спільно проживав зі своїм батьком, вів з ним спільне господарство та після смерті поховав його за власний рахунок. У зв`язку зі смертю батька, позивач у встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк звернувся із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим приватний нотаріус Києво-Святошинського району Київської області Столярова І.Г. повідомила позивача, що у листопаді 2018 року (точна дата складення заповіту позивачу не відома) ОСОБА_6 було складено заповіт, у якому останній все своє майно, як рухоме, так і нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що належатиме померлому на день смерті і на що за законом він матиме право, заповів ОСОБА_3 . До моменту повідомлення приватним нотаріусом про наявність складеного його батьком ОСОБА_6 оскаржуваного заповіту у листопаді 2018 року, позивачу не було нічого відомо про наявність такого заповіту. Вказана обставина викликає сумніви у позивача щодо законності такого заповіту та щодо того, що його батько взагалі міг складати заповіт, про який він до дня смерті жодного разу не казав позивачу, не зважаючи на факт спільного з ним проживання та побуту, ведення спільного господарства. Крім того, оскаржуваний заповіт був складений ще за життя матері позивача ОСОБА_7 , яка до дня смерті не казала позивачу про те, що батьком складений заповіт на онуку, тобто відповідача. Крім того, обґрунтовані сумніви у позивача щодо того, що воля померлого ОСОБА_6 не відповідала його дійсному волевиявленню викликає те, що 06 листопада 2017 року останнім було складено заповіт на користь сина, ОСОБА_5 , тобто, позивача та доньки ОСОБА_4 . З підстав, наведених нижче, заповіт, складений ОСОБА_6 у листопаді 2018 року є незаконним та порушує права позивача, а тому повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки воля ОСОБА_6 , викладена в оскаржуваному заповіті не відповідала його дійсному волевиявленню. Зважаючи на похилий вік та стан здоров`я, складення заповіту при свідках було обов`язковим та необхідним, оскільки ОСОБА_6 не міг самостійно скласти та прочитати заповіт. У зв`язку з наведеним, зважаючи на стан здоров`я заповідача, його об`єктивну неможливість самостійно скласти і підписати заповіт, а також на викладені порушення порядку складення заповіту, позивач вважає, що такий заповіт має бути визнано судом недійсним.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дослідив суть позовних вимог та їх підстави та розглянув питання, яке не було предметом позову. При цьому, недійсність і нікчемність правочину є різними правовими категоріями, які не можуть підміняти одна одну. Діючи в рамках позовних вимог, суд першої інстанції мав розглянути питання нікчемності заповіту ОСОБА_6 від 17 жовтня 2018 року, а не його недійсності. Розглянувши позовні вимоги, які в подальшому були належним чином змінені позивачем, суд порушив вимоги ч. 1 ст. 11 ЦПК України, а саме розглянув інші позовні вимоги, ніж ті, що ставилися позивачем. Крім того, суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 225 ЦК України, ч. 2 ст. 1257 ЦК України та належним чином не розглянув питання нікчемності заповіту відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України.  Зважаючи на стан здоров`я заповідача, його об`єктивну неможливість самостійно скласти і підписати заповіт, а також на те, що присутність свідків при посвідчені заповіту є сумнівною, тобто наявні порушення порядку складення заповіту, такий заповіт є нікчемним, що мало бути визнано судом. Проте, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача та належним чином не обґрунтував відсутність підстав вважати оспорюваний заповіт нікчемним, а обмежився формальною вказівкою на те, що суд вважає доводи позивача необґрунтованими.  
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує про те, що цивільне законодавство визначає особливості недійсних заповітів, які відповідно до ст. 1257 ЦК України можуть бути нікчемними та оспорюваними. Суд першої інстанції ретельно дослідив та обґрунтував рішення про залишення позову без задоволення у розрізі розмежування поняття нікчемності. Оскільки позивач в уточненій позовній заяві посилається на дефект волевиявлення померлого ОСОБА_6 («воля померлого ОСОБА_6 не відповідала його дійсному волевиявленню»), суд першої інстанції зупинився на ч.2 ст. 1257 ЦК України та ст. 225 ЦК України, бо законодавець відносить заповіти у яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі до оспорюваних. І основною підставою для оспорюваних заповітів є порок волі та/або волевиявлення заповідача. Суд першої інстанції правомірно, на думку відповідача, розглянув змінені позовні вимоги в частині оспорювання заповіту через порок волі та волевиявлення заповідача. Проте, існування доказів на підтвердження будь-якої з обставин, яка б свідчила про те, що в момент підписання, «воля померлого ОСОБА_6 не відповідала його дійсному волевиявленню» у судовому засіданні встановлено не було. Позивач вказує на порушення вимог закону при посвідченні заповіту нотаріусом, але доказів цього не наводить. Відтак, оспорений заповіт був посвідчений з дотриманням порядку, визначеного ст. 1248, 1253 ЦК України та розділу 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а винесене рішення є правомірним.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .
Після його смерті відкрилась спадщина, що складається, зокрема, з будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1104 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222484001:01:009:5002, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-КВ №047479.
За життя 17 жовтня 2018 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким заповідав все своє майно, яке буде належати на день його смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому за законом на день його смерті, без будь-яких винятків, відповідачу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженці м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області.
Позивач просив задовольнити його вимоги, вважаючи, що оспорюваний заповіт складений особою, який за станом здоров`я не міг його підписати. Крім того, оскаржуваний заповіт був складений з порушенням вимог, щодо його посвідчення, а, відтак, є нікчемним.
Змінивши позовні вимоги позивач просив суд встановити нікчемність заповіту від 17 жовтня 2018 року, складений від імені ОСОБА_6 , посвідчений на ім`я ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. за № 6037-6038 шляхом визнання його таким, що не створює юридичних наслідків.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що  ст. 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Так, у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В Цивільному Кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.  Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже доводи апеляційної скарги в частині не надання судом першої інстанції оцінки доводам позивача щодо нікчемності заповіту, апеляційний суд вважає не обґрунтованими,  оскільки такі доводи повністю спростовуються змістом  судового рішення.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно із статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування.
Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним відповідно до вимог статті 1257 ЦК України.
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.
Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.
Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.
Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди для запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.
Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.
Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій - шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, (провадження                                  № 14-651цс18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зазначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Зазначені висновки викладені в постанові Верховного Суду від  28 лютого 2023 року у справі № 205/8049/20.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовна вимога про встановити нікчемності заповіту   шляхом визнання його таким, що не створює юридичних наслідків задоволенню не підлягає.
Звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами, позивач не звернув уваги, що заповіт, за наявності визначених законом підстав є нікчемним і не створює жодних правових наслідків. Для встановлення зазначеного рішення суду не потребується, оскільки, як було зазначено вище нікчемний правочин є таким в силу вимог закону.
При цьому позивач не взяв до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в  постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) у відповідності до якої за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
З позовних вимог позивача не вбачається, що він вважаючи оспорюваний заповіт нікчемним, заявив в суді вимогу про вирішення спору щодо правових наслідків недійсного (нікчемного) правочину.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову саме з підстав неналежного способу захисту (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,  залишити  без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 15 березня 2024 року.

Головуючий                                                                               Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                             Кашперська Т.Ц.
                                                                
                                                                                                       Яворський М.А.