СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року                                          м. Харків                        Справа № 922/3508/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Слободін М.М. , суддя  Шутенко І.А.,
за участю секретаря судового засідання Пляс Л.Ф.,
за участю представників сторін:
від позивача – адвокат Костиря Г.А., на підставі ордера про надання правничої (правової допомоги) серія АХ № 1142901 від 07.08.2023, (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №3712 від 22.12.2010) (в залі суду) 
інші учасники справи в судове засідання не з`явились
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (вх. №2665Х/1)
на рішення господарського суду Харківської області від 09.11.2023 (повний текст судового рішення складений 20.11.2023, суддя Кухар Н.М.)
у справі №922/3508/23 
за позовом Приватного підприємства "Елпрофіт", м. Харків,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування", м. Харків,
про стягнення 6 665 494,70 грн,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року Приватне підприємство "Елпрофіт" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" про стягнення 4 983 194,00 грн основного боргу за договором купівлі-продажу № 9 від 30.01.2020, трьох процентів річних у розмірі 221 330,38 грн, інфляційних нарахувань у розмірі 1 418 478,71 грн та пені в розмірі 42 491,61 грн. 
Рішенням господарського суду Харківської області від 09.11.2023 у справі №922/3508/23 позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" на користь Приватного підприємства "Елпрофіт" 4 983 194,00 грн основного боргу за договором купівлі-продажу № 9 від 30.01.2020, три проценти річних у розмірі 221 330,38 грн, інфляційні нарахування у розмірі 1 418 478,71 грн, пеню в розмірі 42 491,61 грн; а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 79985,94 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 708349,47 грн. 
Рішення місцевого господарського суду мотивоване доведеністю матеріалами справи факту порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині своєчасної оплати за поставлений товар, правильністю розрахунку позивача в частині визначення суми та періоду нарахування відсотків річних, інфляційних нарахувань та пені, відсутністю підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки та обґрунтованістю заявлених позивачем витрат на правову допомогу, визначених у фіксованому розмірі, а також гонорару успіху адвоката в обсязі 10% від задоволених позовних вимог.
Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування", з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного дослідження обставин справи, просить рішення господарського суду Харківської області від 09.11.2023 у справі №922/3508/23 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені, інфляційних витрат, а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 708 349,47 грн та ухвалити нове рішення по справі, яким зменшити штрафні санкції, а також інфляційні витрати, три відсотки річних та витрати на професійну правничу допомогу; вирішити в установленому законом порядку питання розподілу судових витрат, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський завод підйомно-транспортного устаткування» посилається на наступне:
- місцевий господарський суд, неправильно застосувавши норми матеріального права, не надав належної оцінки обставинам справи відповідно до критеріїв, які ставляться до вирішення питання про зменшення розміру неустойки, та дійшов неправильного висновку щодо відсутності виключних обставин для зменшення належної до стягнення пені, інфляційних втрат та відсотків річних;
- у даному випадку штрафні санкції та нарахування в порядку ст. 625 ЦК України підлягають зменшенню, оскільки присудження до стягнення з відповідача всього розміру штрафних санкцій матиме наслідком покладення невиправданого тягаря; порушення відповідачем грошових зобов`язань за договором є безпосереднім наслідком неможливості виконувати власні зобов`язання у зв`язку із існуванням об`єктивних виняткових зовнішніх обставин;
- стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 41800грн становить надмірний тягар, є непропорційною мірою відповідальності щодо майнового стану ТОВ «ХЗПТУ» з незалежних від нього причин, а також не співмірне складністю справи та наданими послугами; покладення на відповідача гонорару успіху в розмірі 10% від суми позову є необґрунтованим та суперечить чинній судовій практиці.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 06.12.2023 для розгляду справи №922/3508/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., судді Слободін М.М., Шутенко І.А. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2023 витребувано у господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3508/23; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (вх. №2665Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 09.11.2023 у справі №922/3508/23 до надходження матеріалів справи.
15.12.2023 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 922/3508/23.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2023 у справі №922/3508/23 апеляційну скаргу відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (вх. №2665Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 09.11.2023 у справі №922/3508/23 залишено без руху; встановлено протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали апелянту усунути недоліки, а саме: подати до Східного апеляційного господарського суду докази сплати судового збору у встановленому відповідним законодавством порядку та розмірі (30281,41 грн); роз`яснено скаржнику, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається особі, яка подала апеляційну скаргу.
27.12.2023 до Східного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків поданої апеляційної скарги.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.01.2024 у справі №922/3508/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (вх. №2665Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 09.11.2023 у справі №922/3508/23; призначено справу до розгляду на "30" січня 2024 р. о 12:00   годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №  132; повідомлено учасників апеляційного провадження про дату, час та місце розгляду справи в судовому засіданні; встановлено учасникам справи строк до 16.01.2024 включно для надання суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копії та доданих до нього документів позивачу в порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України; встановлено учасникам справи строк до 16.01.2024 включно для подання до Східного апеляційного господарського суду заяв та клопотань, що пов`язані з розглядом апеляційної скарги з доказами надіслання їх копій іншим учасникам справи.
10.01.2024 до Східного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та просить залишити судове рішення в оскаржуваній частині без змін, зазначаючи наступне:
- апелянтом не доведено в даному випадку наявності виключних обставин для зменшення розміру пені, інфляційних втрат та відсотків річних, а також існування обставин непереборної сили, що виключає застосування заходів відповідності до відповідача;
- процесуальна поведінка відповідача свідчить про те, що він не намагався зменшити обсяг судових витрат, які підлягають розподілу за результатами розгляду справи, а його правова позиція свідчила про невідворотність для позивач проходження завершальної стадії судового процесу, а саме - виконання судового рішення; відповідач не скористався своїм правом визнання позову в частині основного боргу, укладення мирової угоди, що у відповідності до ст. 130 ГПК України є підставою для зменшення для відповідача тягаря з несення судових витрат, відмовлявся навіть частково визнавати позовні вимоги, а також заявляв безпідставні клопотання про відкладення судового засідання з метою затягнення судового розгляду;
- суд першої інстанції, зваживши на процесуальну поведінку відповідача, а також проаналізувавши положення договору про надання правничої допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом Костирею Г.А., дійшов обґрунтованих висновків щодо доречності проведення аналогії між вартістю робіт державного або приватного виконавців та іншого учасника виконавчого провадження представника стягувача, та зменшив суму правничої допомоги з урахуванням зазначених доводів.
29.01.2024 до Східного апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.
Розглянувши клопотання апелянта про відкладення розгляду справи, колегія суддів ухвалила відмовити у його задоволенні з огляду на те, що в силу положень ст.202 ГПК України відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, проте, обставин, що унеможливлюють розгляд апеляційної скарги судом встановлено не було, як і не встановлено обставин неможливості забезпечення апелянтом іншого повноважного представника для участі в судовому засіданні.
Беручи до уваги те, що судом апеляційної інстанції явка сторін обов`язковою не визнавалась, а також зважаючи на те, що позиція апелянта цілком повно та ґрунтовно викладена ним в апеляційній скарзі, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю представника відповідача.
В судовому засіданні представник позивача заперечив проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу доводи, заслухавши позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 30.01.2020 між Приватним підприємством "Елпрофіт" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 9, відповідно до умов якого продавець зобов`язався в порядку та на умовах, передбачених договором передати у власність покупця товар в асортименті та в кількості, визначених договором, а покупець зобов`язався прийняти товар та сплатити за нього визначену договором грошову суму (ціну); найменування (асортимент), ціна, кількість, загальна вартість товару вказуються в специфікаціях (додатках), які додаються до договору i є його невід`ємною частиною.
За умовами наведеного договору:
- оплата за товар здійснюється в наступному порядку: 100% - протягом 30 днів з моменту поставки товару. Умови оплати товару, визначені в специфікації, є пріоритетними по відношенню до тексту Договору. Специфікаціями до Договору сторони передбачили наступні умови оплати: 100% впродовж 40 календарних днів по факту поставки продукції (п. 2.5 договору);
- датою постачання товару вважається дата, визначена в товаросупроводжувальних документах (п.3.3 договору);
- в разі порушення своїх зобов`язань за цим Договором, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України (п.6.1 договору);
- за прострочення остаточної оплати, передбаченої пунктом 2.5. Договору, покупець сплачує продавцеві пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати (п.6.3 договору);
- договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2020 (п.9.12 договору).
Додатковими угодами до договору від 30.12.2020 та від 30.12.2021 дія договору продовжувалась до 31.12.2021 та до 31.12.2022 відповідно.
У період з 26.11.2021 до 21.02.2022 на адресу відповідача відповідно до видаткових накладних (№№: РН-0000195 від 26.11.2021; РН-0000204 від 07.12.2021; РН-0000205 від 10.12.2021; РН-0000208 від 13.12.2021; РН-0000209 від 15.12.2021; РН-0000210 від 16.12.2021; РН-0000211 від 16.12.2021; РН-0000212 від 16.12.2021; РН-0000216 від 16.12.2021; РН-0000217 від 16.12.2021; РН-0000218 від 17.12.2021; РН-0000219 від 20.12.2021; РН-0000220 від 20.12.2021; РН-0000224 від 23.12.2021; РН-0000230 від 30.12.2021; РН-0000002 від 10.01.2022; РН-0000005 від 17.01.2022; РН-0000006 від 17.01.2022; РН-0000007 від 17.01.2022; РН-0000008 від 18.01.2022; РН-0000010 від 25.01.2022; РН-0000011 від 25.01.2022; РН-0000012 від 27.01.2022; РН-0000013 від 28.01.2022; РН-0000014 від 28.01.2022; РН-0000015 від 31.01.2022; РН-0000016 від 31.01.2022; РН-0000017 від 01.02.2022; РН-0000023 від 21.02.2022; РН-0000024 від 21.02.2022; РН-0000025 від 21.02.2022) поставлено товар на загальну суму 5 008 194,00 грн. 
Платіжним дорученням № 961 від 23.06.2022 покупцем частково сплачено 25 000,00 грн за товар, поставлений відповідно до видаткової накладної № РН-0000210 від 16.12.2021.
Отже, за покупцем наявна заборгованість, загальний розмір якої станом на 14.07.2023 склав 4 983 194,00 грн, що також підтверджується актом звірки взаєморозрахунків станом на 01.01.2023. 
Доказів погашення заборгованості матеріали справи не містять.
Посилаючись на наявність у відповідача перед позивачем заборгованості за поставлений, але не оплачений товар, Приватне підприємство "Елпрофіт" звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" основної заборгованості, а також пені, інфляційних втрат на 3% річних.
Надаючи власну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Предметом апеляційного перегляду є спір, який виник з правовідносин поставки.
Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).
Закон встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання є неправомірною незалежно від того, чи виражена вона відповідною активною дією зобов`язаної сторони чи бездіяльністю, зокрема не вчиненням передбачених договором дій, спрямованих на його виконання (ст. ст. 525, 526 ЦКУ).
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).
Виходячи зі змісту статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Стаття 663 Цивільного кодексу України передбачає, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
З`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. 
Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.05.2019 у справі №925/550/18, від 19.06.2019 у справі №923/496/18, від 12.08.2021 у справі №910/7914/20, від 21.10.2021 у справі №908/3027/20.
Обставинами вище встановлено, що на виконання взятих на себе зобов`язань позивачем було поставлено відповідачеві товар, який останнім був прийнятий без зауважень, однак залишений без оплати.
Матеріалами справи встановлено, а відповідачем не спростовується доведеність позовних вимог про стягнення з відповідача суми основної заборгованості.
Разом з тим, позивачем також були заявлені до стягнення пеня, відсотки річних та інфляційні втрати.
Так, обставинами справи встановлено, що п.п. 6.1 договору, укладеного між сторонами спору, визначено, що в разі порушення своїх зобов`язань за цим договором, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. За прострочення остаточної оплати, передбаченої пунктом 2.5. договору, покупець сплачує продавцеві пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.
За розрахунком позивача, розмір пені за період 6 місяців з моменту коли зобов`язання з оплати поставленого товару мало бути виконане (протягом 40 днів з моменту поставки) нарахована на суму заборгованості (з урахуваннями оплат, здійснених відповідачем), складає 42491,61 грн.
Інфляційні втрати, нараховані на суму простроченого грошового зобов`язання за весь період прострочки, за розрахунком позивача, складають 1 418 478,71 грн; 3% річних – 221 330,38 грн.
Контррозрахунку апелянтом не зазначається.
Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок позивача щодо нарахування пені, інфляційних втрат, 3% річних, та встановлено, що розмір таких нарахувань відповідає умовам договору, є арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт не оскаржує судове рішення в частині стягнення основної заборгованості, натомість, зокрема, посилається на неправильність висновку суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для зменшення нарахованих суд пені, інфляційних втрат та 3% річних.
Зокрема, в обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру неустойки, відповідач посилається на те, що з 24.02.2022 підприємство опинилось на території, де велись активні бойові дії, зазнало руйнувань внаслідок влучання ворожих снарядів, призупинило ведення господарської діяльності та не отримало розрахунки за договірними зобов`язаннями з контрагентами, що свідчить про об`єктивні та непереборні обставини, які не залежали від ТОВ «ХЗПТУ», перебували поза його контролем, яких відповідач не міг усунути самостійно, що  виходить за межі звичайного комерційного ризику, а також викликано надзвичайними, непередбачуваними подіями, які перебувають поза контролем підприємства.
Щодо наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Цивільно-правова та господарсько-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).
За приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Реалізуючи своє право на зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до положень статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, суди повинні виходити з фактичних обставин, встановлених у кожній справі на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким повинна надаватися оцінка згідно з вимогами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто судами повинні досліджуватися конкретні обставини справи щодо ступеня виконання умов договорів, розміру заборгованості, майнового стану сторін тощо.
Застосоване в статті 233 Господарського кодексу України та частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанції користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи обставини, які мають значення.
Відповідно до частини третьої статті 13, частини першої статті 76, частини першої статті 78, частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22).
Відтак суд не може зменшити розмір заявлених до стягнення інфляційних втрат.
У справі, яка переглядається, позивачем до стягнення заявлено 3 % річних, що дає підстави для висновку про те, що розмір відсотків визначений законодавством (частиною 2 статті 625 ЦК України), отже відсутні підстави для зменшення заявленого до стягнення розміру 3% річних (аналогічний висновок, викладено у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №921/94/21).
Обставинами справи встановлено та не заперечується сторонами спору, що розмір основного боргу за договором купівлі-продажу №9 від 30.01.2020, який не сплачено відповідачем, становить 4 983 194,00 грн. 
Разом з тим, у відповідності до умов п. 6.2 договору, позивачем нараховано пеню у зв`язку з простроченням остаточної оплати, передбаченої пунктом 2.5, в розмірі 42 491,61 грн (а саме менш 1% від суми боргу), що не є надмірно великим порівняно із сумою основного боргу.
Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами, що здійснюють свою підприємницьку діяльність в м. Харкові, яке з 24.02.2022 знаходиться на території проведення активних бойових дій,  та несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності, а тому судом при вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для зменшення розміру неустойки має бути дотримано баланс інтересів обох сторін.
Відповідачем не доведено, що заявлена до стягнення сума пені в сумі 42    491,61грн є надмірною для підприємства, а фінансовий стан останнього є гіршим аніж відповідне становище позивача.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання». 
Водночас, відповідачем не доведено поширення форс-мажорних обставин на правовідносини сторін, а містяться лише посилання на ці факти без підтвердження відповідними належними доказами.
Таким чином, приймаючи до уваги тривале невиконання відповідачем умов договору в частині оплати вартості отриманого товару, розмір якої є значним, відсутність доказів вжиття відповідачем можливих заходів щодо належного виконання умов договору, а також враховуючи майнові інтереси обох сторін, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності у даному випадку виключних обставин для зменшення належної до стягнення пені.
Щодо оскарження судового рішення в частині витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ст.123 ГПК).
Згідно з частинами 1, 2 ст.124 ГПК разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
У відповідності до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з ч.5 ст.129 ГПК під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Обставинами справи встановлено, що між Приватним підприємством "Елпрофіт" та адвокатом Костирею Геннадієм Анатолійовичем, що здійснює діяльність у статусі фізичної особи - підприємця, укладено договір про надання правничої допомоги № 20/07-23 від 20.07.2023, за умовами п.1.1 якого виконавець (адвокат) зобов`язується у встановленому цим договором порядку, на платній основі, провести комплекс робіт (послуг) по захисту майнових інтересів замовника (позивач), у спосіб: стягнення на користь замовника заборгованості перед ним за Договором купівлі-продажу № 9 від 30.01.2020 згідно з наданими документами. Сума основного боргу боржника перед замовником становить 4983194,00 грн. З метою ефективного захисту інтересів замовника, виконавець має право збільшити розмір заборгованості на суму інфляційних втрат, відсотків, неустойки та інших нарахувань, пов`язаних із неналежним виконанням боржником своїх грошових зобов`язань.
Положеннями пункту 3.1 договору сторони погодили, що вартість робіт за цим договором складається з основної та додаткової винагороди. 
Умовами пунктів 3.2, 3.3 цього договору сторони погодили, що основна винагорода виконавця за цим договором складає 41800 грн та сплачуються замовником на користь виконавця в наступному порядку:
- частину винагороди, у розмірі 8 300 грн замовник сплачує на користь виконавця протягом 3-х днів з моменту підписання цього договору; 
- іншу частину винагороди, у розмірі 33500 грн замовник сплачує на користь виконавця протягом 5-ти днів з моменту винесення Господарським судом Харківської області судового рішення за позовом замовника до боржника "про стягнення заборгованості за Договором купівлі-продажу № 9 від 30.01.2020".
Додаткова винагорода виконавця складає 15% від суми стягнених з боржника на користь замовника грошових коштів або матеріальних цінностей в процесі виконання робіт, передбачених п. 1.1 цього Договору. Така додаткова винагорода сплачується замовником на користь виконавця протягом 5-ти днів з моменту отримання замовником від боржника кожної частини грошової суми або матеріальних цінностей заборгованості, передбаченої п. 1.1 цього Договору.
Таким чином, визначені сторонами умови договору про надання правової допомогу свідчать про фіксований розмір оплати адвоката.
Позивачем здійснено оплату частини послуг адвоката у розмірі 8300,00 грн за проведення комплексу юридичних робіт, визначених у п.1.1 договору.
Також сторонами правочину підписано акт приймання-передачі виконаних робіт № 1 від 04.10.2023 на загальну суму 1 041 624,20 грн, яка складається із вартості наданих послуг загальною тривалістю 17 годин на суму 41800,00 грн та вартості додаткової винагороди (гонорару успіху) виконавця в розмірі 15% від суми стягнутих з боржника на користь замовника грошових коштів, що становить 999824,20 грн.
Відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд першої інстанції зменшити розмір витрат ПП "Елпрофіт" на професійну правничу допомогу адвоката та відмовити у задоволені клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката в частині стягнення додаткової винагороди. 
В обґрунтування наведеного клопотання відповідач вказував на те, що інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Судом апеляційної інстанції згідно акту наданих адвокатом послуг встановлено, що до витрат у сумі 41    800,00грн останнім включено ознайомлення з наданими документами щодо позовних вимог (7год), складення та подання позовної заяви (8год), представництво інтересів в суді (2год). Також з наявних матеріалів справи вбачається, що представник позивача приймав участь в 4-х засіданнях з розгляду справи в суді першої інстанціх.
Перевіривши надані позивачем документи, а також зважаючи на критерії розумності, обсягу досліджуваних матеріалів справи, ціни позову та реальності виконаних робіт, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що обсяг наданих адвокатом  послуг та виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги № 20/07-23 від 20.07.2023, а також їх вартість - 41800,00 грн, є доведеними та повністю підтвердженими наданими позивачем доказами.
Крім того, як встановлено обставинами вище, позивачем було заявлено до стягнення «гонорар успіху» адвоката у розмірі 15% від ціни позову.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. 
В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Відповідні висновки, зокрема, викладені у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.
Так, позивач обґрунтовував покладення витрат на додаткову винагороду адвоката тим, що відповідна умова договору є відкладальною та залежить саме від правомірних дій відповідача щодо належного виконання умов договору та добровільного перерахування коштів  належних до сплати позивачу, тобто є спонуканням до відповідача для вчинення дій для добровільного погашення боргу та зменшення суми, яка може бути присуджена до стягнення судовим рішенням. 
Крім того, позивач посилався на те, що під час розгляду справи відповідач зловживав своїми процесуальними правами, ухилявся від сплати заборгованості, затягував розгляд справи та винесення судового рішення. Також заявник просив зауважити на тому, що у разі, якщо суд дійде висновку про зменшення витрат на правову допомогу, та врахувати розмір винагороди виконавчої служби під час виконання судового рішення, який складає 10 відсотків від стягуваної суми заборгованості, та прирівняти розмір винагороди адвоката  до такого ж самого розміру. 
Місцевий господарський суд погодився з доводами позивача в цій частині та визнав їх обґрунтованими, а також, приймаючи до уваги специфіку справи, результат її вирішення, обсяг, вид та зміст наданих послуг, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення витрат на професійну правову допомогу в загальному розмірі 708 349,47 грн, у тому числі витрати на оплату наданих адвокатом послуг в розмірі 41 800,00 грн, витрати на додаткову винагороду адвоката в розмірі 666 549,47 грн, що становить 10% від суми задоволених позовних вимог.
Стосовно наведеного, судова колегія зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Аналогічний висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». 
ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Аналіз наведеного дає підстави для висновку про те, що заявлена позивачем до стягнення з відповідача на підставі договору про надання правової допомоги сума, як гонорар успіху, не є безумовною підставою для відшкодування її в зазначеному розмірі за рахунок відповідача. 
Водночас, у розумінні приписів ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. 
Тобто, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. 
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (позиція, викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №925/1137/19).
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, а в іншому випадку суперечитиме принципу свободи договору визначеному нормами ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (постанова Об`єднаної Палати Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення в наведеній частині місцевим господарським судом було враховано, що судові витрати на правничу допомогу у вигляді "гонорару успіху" за своєю суттю є додатковою оплатою за успішне завершення справи в суді до оплати за фактично надані послуги, про яку сторони договору про надання правової допомоги також домовились у договорі про надання правової допомоги.
Враховуючи наведене та з урахуванням співмірності витрат критеріям складності справи, відповідності суми понесених витрат критеріям реальності і розумності з урахуванням ціни позову у справі, беручи до уваги доведеність позивачем відповідно до вимог ст.74 Господарського процесуального кодексу України надання йому послуг професійної правничої допомоги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу в загальному розмірі 708 349,47 грн.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення та не є підставою для його скасування.
З огляду на викладене та беручи до уваги те, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення було дотримано норми матеріального та процесуального права, повно досліджено обставини справи, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а тому рішення господарського суду Харківської області від 09.11.2023 у справі №922/3508/23 слід залишити без змін.
У відповідності до статті 129 ГПК України витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (вх. №2665Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 09.11.2023 у справі №922/3508/23 залишити без задоволення.
Рішення господарського Харківської області від 09.11.2023 у справі №922/3508/23 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено   05.02.2024 

Головуючий суддя                                                                     Н.В. Гребенюк

Суддя                                                                                           М.М. Слободін  

Суддя                                                                                           І.А. Шутенко