Справа № 464/4144/23                                Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/2981/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 січня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючогосудді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Суди В.І.
з участю: позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Швець Д.Ю., представника відповідача – Мотлях О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1  – адвоката Швець Д.Ю. на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 18 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» про стягнення усіх сум, що підлягали виплаті при звільненні,-

в с т а н о в и в:

В червні 2023р. адвокат Швець Д.Ю. від імені та в інтересах позивача звернувся в суд із позовом до Акціонерного товариства «Укртрансгаз», в якому просив: скасувати наказ від 10 березня 2023 року № 148 "Про затвердження Програми припинення трудових відносин з працівниками Акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" в частині, що стосується виплати залишку річної премії працівнику ОСОБА_1 за 2021 рік не пізніше 90 календарних днів після закінчення воєнного стану в Україні, встановленої Додатком 2 до Програми припинення трудових відносин з працівниками Акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" про розірвання трудового договору; стягнути з відповідача невиплачену при звільненні заробітну плату у вигляді невиплаченого залишку річної премії за 2021 рік; 
стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що на момент подання позовної заяви відповідачем не було проведено повного розрахунку при звільненні. Вважає такі дії незаконними та такими що грубо порушують чинне законодавство про працю, а саме ст.43 Конституції України, ст.ст.2,15 Закону України «Про оплату праці», ч.4 ст.97 КЗпП України. 
Звертає увагу на те, що відповідач необґрунтовано, без повідомлення та без погодження з профспілковими організаціями, не здійснив виплату річної премії за 2021р., мотивуючи це тим, що залишок річної премії буде виплачено «після закінчення воєнного стану».
Зазначає, що п.4 Програми припинення трудових відносин з працівниками АТ «Укртрансгаз» суперечить ст..116 КЗпП України, що визначає строк розрахунку при звільненні, згідно якої при звільненні працівника виплата всіх сум що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 18 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» про стягнення усіх сум, що підлягали виплаті при звільненні.
Рішення в апеляційному порядку оскаржив адвокат Швець Д.Ю. від імені та в інтересах позивачки ОСОБА_1 ..
Вважає його необґрунтованим, незаконним та таким, що ухвалене з грубим порушенням ст..9 КЗпП України, інших норм матеріального та процесуального права у зв`язку із наступним.
Звертає увагу на те, що судом не було досліджено те, що Угода про розірвання трудового договору, де зазначено, що виплата залишку премії відбудеться після закінчення воєнного стану і яка оскаржується Апелянтом має назву «Додаток 1 до Програми припинення трудових відносин з працівниками Акціонерного товариства «Укртрансгаз» затвердженої наказом від 10.03.2023 №148» та, відповідно, є частиною цього наказу. Тому позовна вимога, де зазначено «скасувати наказ від 10.03.2023 №148 «Про затвердження Програми припинення трудових відносин з працівниками Акціонерного товариства «Укртрансгаз» в частині, що стосується виплати залишку річної премії працівнику ОСОБА_1  за 2021 рік не пізніше 90 календарних днів після закінчення воєнного стану в Україні, встановленої Додатком 1 до Програми припинення трудових відносин з працівниками Акціонерного товариства «Укртрансгаз» Угодою про розірвання трудового договору» - визначена вірно та відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів Апелянта.
Також звертає увагу, на те, що рішення про виплату Апелянту невиплаченого залишку річної премії за 2021 рік з зазначенням розміру такої виплати Відповідачем було прийнято ще 21.10.2022 наказом №556 «Про преміювання за результатами роботи за 2021 рік» (міститься у матеріалах справи). На підставі цього наказу вже було виплачено частину цієї премії. Однак, виплату іншої частини нарахованої премії роботодавець не здійснив. В подальшому, наказом, яким було затверджено Угоду про розірвання трудового договору, умови якого оскаржуються, Відповідачем було встановлено строки виплати нарахованої та частково виплаченої премії, які суперечать чинному законодавству України.
З цих підстав, твердження суду І інстанції про те, що винагорода (премія) виплачується працівникові виключно за рішенням керівника, а відсутність відповідних наказів про таке нарахування та виплату свідчить про те, що , вимоги Апелянта в цій частині є передчасними - спростовується наявними у матеріалах справи доказами.
Крім того, зазначає, що угодою про розірвання трудового договору протиправно передбачено, що строк виплати невиплаченого залишку річної премії за 2021 рік настане після закінчення воєнного стану.
Це положення, суперечить ст. 116 КЗпП України, що визначає строки розрахунку при звільненні, згідно якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Окремо звертає увагу суду на те, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, лише в тому випадку, якщо доведе, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Однак звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Це означає, що роботодавець не може не оплатити працю свого працівника.
Разом з тим, Відповідачем жодним чином не доведено, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дій інших обставин непереборної сили. Як наслідок, посилання Відповідача на те, що строк виплати заробітної плати настане після закінчення воєнного стану є нічим як використанням воєнного стану з метою отримання бажаного результату, а саме невиплати залишку річної премії за 2021 рік, а сама Угода про розірвання трудового договору якою це передбачено підлягає скасуванню, оскільки її положення суперечать чинному законодавству.
Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Швець Д.Ю. на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача – Мотлях О.О. на заперечення вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. 
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді даної справи судом не встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з АТ «Укртрансгаз», де обіймала посаду інженера з проектно-кошторисної роботи І категорії проектно-кошторисного відділу департаменту забезпечення виробництва. 
Наказом відповідача № 148 від 10 березня 2023 року затверджено Програму припинення трудових відносин з працівниками відповідача із встановлення строку її дії по 31 березня 2023 року. 
За даною Програмою у разі звільнення працівника за угодою сторін виплата всіх сум, що належить йому від товариства, здійснюється в день звільнення, за винятком залишку річної премії за 2021 рік, виплата якої здійснюється не пізніше 90 календарних днів після закінчення воєнного стану в Україні. 
28 березня 2023 року між роботодавцем відповідачем та працівником позивачем укладено угоду про розірвання трудового договору на наступних умовах:
- трудовий договір з працівником припиняється за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України 31 березня 2023 року; 
- роботодавець зобов`язується: 31 березня 2023 року виплатити працівнику заробітну плату, нараховану на дату звільнення, компенсацію за невикористану щорічну відпустку, одноразову грошову допомогу в розмірі чотирьох посадових окладів; не пізніше 90 календарних днів після закінчення воєнного стану в Україні виплатити працівнику залишок річної премії за 2021 рік. 
Наказом відповідача від 29 березня 2023 року за № 226-к звільнено позивача 31 березня 2023 за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. 
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 грудня 2018 року у справі № 922/2657/17.
Таким чином, виходячи із встановлених судом обставин справи та наведених вище вимог закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що захист прав позивачки шляхом скасування у відповідній частині наказу, яким затверджено Програму припинення трудових відносин з працівниками Акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ", не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, оскільки судове рішення за такою вимогою не відновить трудові права позивачки, адже обумовлена сторонами угода про розірвання трудового договору, де погоджено виплату залишку премії після закінчення воєнного стану, позивачкою не оскаржується. 
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача невиплаченої при звільненні заробітної плати у вигляді невиплаченого залишку річної премії за 2021 рік та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
За змістом статті 2 Закону України "Про оплату праці" основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до статті 97 КЗпП України, статті 15 Закону України "Про оплату праці" форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (частина перша статті 21 Закону України "Про оплату праці").
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 569/11722/16-ц (провадження № 61-31573сво18) зазначено, що доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій належать до видів додаткової заробітної плати. Доплати як складові додаткової заробітної плати, визначаються законодавством і тому становлять обов`язкову частину у структурі заробітної плати (на відміну від премій). В колективному договорі можуть бути передбачені додаткові види доплат, підстави та порядок їх здійснення. Умови колективного договору необхідно розділяти на ті, що дублюють норми позитивного права та ті, що виникають у процесі колективних переговорів між роботодавцем та трудовим колективом і є додатковими гарантіями для працівника.
Отже, премія є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, відноситься до додаткової заробітної плати та не становить обов`язкову частину у структурі заробітної плати.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, ураховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що розмір належної позивачу річної премії нарахований відповідно до положень колективного договору, з урахуванням фінансових можливостей Товариства, а також із врахуванням угоди про розірвання трудового договору в якій погоджено виплату залишку премії після закінчення воєнного стану, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виплату усіх сум що підлягали виплаті при звільненні.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, на те що виплата премій є саме додатковою пільгою працівників, що запроваджена з метою заохочення та стимулювання працівників і не є обов`язковою виплатою. Нарахування премій є правом роботодавця, а не його обов`язком.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2790цс16 та постановах Верховного Суду: від 11 жовтня 2021 року у справі № 201/532/20 (провадження № 61-10845св21), від 23 грудня 2019 року у справі № 194/919/18 (провадження № 61-11377св19), від 24 квітня 2019 року у справі № 127/14573/18 (провадження № 61-3348св19), від 01 жовтня 2018 року у справі № 487/6105/16-ц (провадження № 61-26818св18).
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»є безпідставними, із врахуванням наступного.
Цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Крім того, стаття 11 вказаного закону, передбачає, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Враховуючи наведене, оскаржуваний наказ №148 від 10.03.2023р."Про затвердження Програми припинення трудових відносин з працівниками Акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" в частині, що стосується виплати залишку річної премії працівнику ОСОБА_1 за 2021 рік не пізніше 90 календарних днів після закінчення воєнного стану в Україні, встановленої Додатком 2 до Програми припинення трудових відносин з працівниками Акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" про розірвання трудового договору, відповідає законодавству про працю із врахування особливостей в період дії воєнного стану.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (частини перша, третя, четверта, пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
У статті 13 ЦПК України розкривається зміст принципу диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, згідно з частинами першою - третьою цієї статті суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з частинами першою, другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною другою статті 77 ЦПК України установлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За змістом цих норм сторони у цивільному процесі є вільними у виборі засобів доказування, в тому числі шляхом проведення відповідного експертного дослідження, якщо інше не встановлено законом, а суд зобов`язаний, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти їм у реалізації цього права.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення,підстави для нового розподілу судових витрат,понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.
Керуючись ст.ст.367,368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.ст.375,381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Швеця Д.Ю. - залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 18 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 31.01.2024 року.

Головуючий:                                          Ванівський О.М.

Судді:                                                  Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.