Справа № 459/2507/17                                Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.П. 
Провадження № 22-ц/811/2935/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
                при секретарі: Х.Б. Назар
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку спадкового майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, -

                                               в с т а н о в и в: 

       22.09.2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просив  визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , як на спадкове майно після смерті його батька ОСОБА_3 . 
       Вимоги обґрунтовав тим, що 18.02.1987 року його батько зареєстрував шлюб з відповідачкою. 07.12.1998 року на його батька та сина відповідачки - ОСОБА_4 було приватизовано квартиру по АДРЕСА_2 . 25.12.2001 року зазначена квартира була продана шляхом укладення договору дарування. За кошти від продажу 28.12.2005 року було придбано спірну квартиру по АДРЕСА_1 . Відповідач була покупцем за договором купівлі-продажу. Крім того, у 2003 році її син за частину коштів, отриманих від продажу квартири по АДРЕСА_2  придбав квартиру по АДРЕСА_3 . Рішенням суду від 06.09.2012 року шлюб між його батьком та відповідачкою було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_3 помер. Оскільки спірна квартира була придбана відповідачем під час перебування у шлюбі з його батьком, то ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу поділ спільного майна не проводився. Вважає, що батько був співвласником вище вказаної квартири, а значить він, як єдиний його спадкоємець, має право на спадкування 1/2 частки у квартирі.
       13.12.2017 року представник відповідачки подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати за нею право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому та стягнути судові витрати. В обгрунтування позову вказала, що з батьком позивача ОСОБА_3 вони спільно не проживали задовго до розірвання шлюбу, а з 2000 року припинили ведення спільного господарства. Спільних дітей у них не було. У неї був неповнолітній син і вона вимушена була поїхати на заробітки за кордон. Квартиру, належну ОСОБА_3 та її сину ОСОБА_4 по АДРЕСА_4 , вони передали за борги шляхом укладення договору дарування. Факт отримання коштів від відчуження квартири нічим не підтверджений. Крім того, батько позивача з 2003 по 2006 роки у період придбання нею квартири ніде не працював, вів неналежний спосіб життя. З січня 2002 року вона офіційно працювала в Італії та складала кошти на придбання квартири. З 2002 по 2005 рік вона отримала дохід понад 15000 євро, які були її особистим майном. 25.01.2005 вона перерахувала офіційно свої власні кошти на ім`я сина ОСОБА_4 , за які і була придбана спірна квартира. Тому вважає, що дане майно не може бути спільною сумісною власністю подружжя.
         Оскаржуваним рішенням  у задоволенні позовуі  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку спадкового майна відмовлено.
       Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно задоволено.
       Визнано за  ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
       Рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині задоволення зустрічного позову оскаржив ОСОБА_1 .
       Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.                
       Зазначив, що спірна квартира була придбана у шлюбі її батька з відповідачкою за 8300 грн з наданням ОСОБА_3 , як другим із подружжя, згоди на її придбання. При цьому, ОСОБА_3 до серпня 2003 року був працевлаштований, а з серпня 2003 року по лютий 2006 року, в т.ч. й на час придбання квартири, отримував доходи у вигляді пенсії. Водночас, після придбання спірної квартири, ОСОБА_3 проживав у ній майже три роки, був зареєстрований у ній, та був знятий з реєстрації у спірній квартирі у зв`язку з вибуттям на проживання в інший населений пункт, де більше шести років проживав будинку відповідачки. Шлюбні відносини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перестали підтримувати лише в січні 2011 року.
       Вважає, що судом не наведено в рішенні переконливих доказів, якими підтверджувалося придбання спірної квартири саме за кошти, зароблені ОСОБА_2 за кордоном.
       Вважаючи особистими коштами ОСОБА_2 кошти, зароблені нею за кордоном, суд першої інстанції, встановивши факт її працевлаштування за кордоном та отримання офіційних доходів, не врахував, що на час придбання спірної квартири види доходів, які являлися особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначалися ст.57 СК України в редакції від 22.12.2005 року заробітна плата (грошове забезпечення) до таких не відносилася, а відносилися лише премії та нагороди, отримані за особисті заслуги, відшкодування за втрату речі та завданої їй(йому) шкоди, а також страхові суми.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.
       У засідання суду апеляційної інстанції апелянт та його представник не з`явилися, хоча були належним чином повідомленні про час та місце розгляду справи.
       Представник ОСОБА_2 – ОСОБА_5 проти скарги заперечив.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.        
       Відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Згідно із п.п. 1, 2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
       Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
       СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
       Згідно зі ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Відповідно до ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.
       Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а.с.4 т.1).
       З 18.02.1987 ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , про що свідчить витяг з реєстру актів громадянського стану від 20.09.2017 (а.с.6 т.1).
       07.12.1988 року батько позивача ОСОБА_3 та син відповідачки ОСОБА_4 набули права власності в рівних частках на квартиру АДРЕСА_2 шляхом приватизації, що підтверджується копіями повідомлення КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» від 11.08.2017 №3921, свідоцтва про право власності та рішення про приватизацію від 17.12.2019 (а.с.35,36,37 т.1).
       В подальшому, 25.12.2002 зазначена квартира була відчужена власниками шляхом укладення договору дарування із ОСОБА_6 , про що свідчить копія договору дарування від №2886 та реєстраційного посвідчення від 25.12.2002 (а.с.38,39 т.1).
       28.12.2005 на підставі договору купівлі-продажу відповідачка придбала квартиру за адресою АДРЕСА_1 , та 14.07.2006 зареєструвала право власності на неї, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №94133924 від 09.08.2017, копіями повідомлення КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» від 11.08.2017 №3922, витягу про реєстрацію права власності від 14.07.2006 та договору купівлі-продажу №667 від 28.12.2005 посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Рєзніковою Н.М. (а.с.7,40,45, 65 т.1).
        ОСОБА_3 був зареєстрований у спірній квартирі з 01.11.2006 по 30.07.2009, в подальшому був зареєстрований до смерті в АДРЕСА_5 , що підтверджується довідками відділу реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області від 05.01.2018 та 14.03.2018 та повідомленням ГУ ДМС від 25.04.2018 (а.с.129, 170, 206 т.1).
       Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 06.09.2012, яке набрало законної сили 17.09.2012, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 18.02.1987 року, розірвано (а.с.126-127 т.1).
       Як вбачається з копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5 т.1).
       Позивач ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, однак йому було відмовлено, про що видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 10.10.2017 №1286-02-30 (а.с.47-50,51 т.1).
       Заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини посвідчена нотаріусом міста Москви Дударєвим О.В.(48).
       Як ствердили допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , відповідачка виїхала га заробітки в Італію у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, за час її відсутності її чоловік ОСОБА_3 жив з різними жінками, фактично така сім`я існувала лише формально. Заробіток у позивача був не високий, в той час він грав в азартні ігри. Зароблені в Італії кошти відповідачка надсилала сину, а не чоловікові, що підтверджує, що у них не було спільного бюджету.
       З аналізу наявних у матеріалах справи копій закордонного паспорта та витягу з рахунку соціального забезпечення від 17.10.2017 з перекладом встановлено, що відповідачка працювала в Італії, в тому числі з 2002 року сімейним співробітником та отримувала стабільні офіційні доходи на час придбання спірного майна (а.с.64, 65-68, 69-70 т.1). 
       Як вбачається із копії повідомлення 25.01.2005 з Банку Риму філіал 390 на ім`я сина відповідачки ОСОБА_4 було переказано грошові кошти в сумі 12500 євро (а.с.80,81 т.1).
       Батько позивача ОСОБА_3 працював на підприємствах вугільної промисловості, з 15.08.2003 по 06.02.2006 ніде не працював, з 19.11.1998 отримував пенсію, розмір якої станом на 01.12.2010 становив 2660,79 грн., що підтверджується копіями трудової книжки та повідомлення Сокальського ОУ ПФУ Львіввської області від 11.01.2018 (а.с.71-73, 130 т.1).
       Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , та задовольняючи позов ОСОБА_2 ,, районний суд виходив з того, що незважаючи на те, що спірна квартира була придбана за час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у шлюбі, основним джерелом її набуття є особисті кошти відповідачки, які вона отримала під час роботи за кордоном за час окремого проживання з батьком позивача, а тому така (спірна квартира) не може вважатися спільним майном подружжя та не підлягає поділу між ними. Посилання позивача на те, що у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначено, що сторони не підтримують шлюбних відносин з 2011 року, не спростовує факту відсутності ведення спільного побуту та сімейного господарства протягом більш тривалого часу, що також підтверджується даними про тривале перебування відповідачки за кордоном.
       Однак, з таким висновком суду колегія суддів погоджується не повністю, виходячи з наступного.
       Відповідно до положень ст. 15 та ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
       Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
       Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
       У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
       Матеріалами спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що позивач, який є громадянином Російської Федерації, 14 березня 2017 року звернувся до нотаріуса міста Москви Дударєва О.В. для подачі заяви про прийняття спадщини після свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в Україні. Така заява була адресована Державному нотаріусу Стеців М.М., Україна, Львівська область, місто Червоноград, вул. Шептицького,12.
       Зі змісту вказаної заяви вбачається, що нотаріус м.Москви ОСОБА_9 засвідчив справжність підпису ОСОБА_1 та роз`яснив йому зміст статей 256,1142,1143,1149,1150,1167,1158 Цивільного Кодексу Російської Федерації та ст.34 Сімейного Кодексу Російської Федерації. 
       Відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 13 березня 2023 року, Справа № 398/1796/20, провадження № 61-432сво22, у разі коли до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна в Україні. Якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна в Україні заяву про прийняття спадщини, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину.
       Подання заяви про прийняття спадщини за законодавством російської федерації не звільняє спадкоємця від подання заяви про спадкування за місцем знаходження нерухомого майна, як це передбачено статтею 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» та статтею 1269 ЦК України.
       Обставини прийняття спадщини за кордоном можуть лише підтверджувати обізнаність спадкоємця про смерть спадкодавця.
       Тому Об`єднана палата відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 320/5056/17-ц (провадження № 61-7333св20), згідно якого чинне законодавство, з урахуванням наявності між Україною та російською федерацією відповідного договору про правову допомогу, не змушує спадкоємця одночасно звертатись із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори на території України та до нотаріальної контори на території російської федерації.
       Крім того Об`єднана палата звернула увагу на те, що 01 грудня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».
       Вказаний Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (стаття 2).
       Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи Сколівського районного суду Львівської області № 2/1320/489/12 про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , пред`являючи позов про розірвання шлюбу позивач ОСОБА_3 зазначив, що спору про поділ майна, яке спільною сумісною власністю, немає.
       Зазначене, на думку колегії суддів, підтверджує, що спадкодавець  ОСОБА_3 не вважав спільною сумісною власністю подружжя квартиру по АДРЕСА_6 , на 1/2 частку якої позивач просить визнати право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .
       З наведених мотивів, оскаржуване рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

  п о с т а н о в и в:   

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.
       Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 червня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 22 березня 2024 року.

Головуючий:                         Н.П. Крайник 

Судді:                                Я.А. Левик

                                                                               М.М. Шандра