Справа № 161/10392/22 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/26/24  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
04 січня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
відповідача – ОСОБА_3 ,
відповідача – ОСОБА_4 ,
представника відповідача – ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання договору недійсним за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_6 , представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 серпня 2023 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2023 року, 
                                          В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 28 серпня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 травня 2022 року було розірвано. Від шлюбу мають трьох дітей. 
Позивач зазначала, що під час шлюбу ними нажито спільне майно, зокрема, транспортні засоби: марки Opel Vivaro, зареєстрований 05 травня 2015 року, та марки Iveco 65C14, зареєстрований 23 вересня 2020 року. 
Позивач також вказувала, що за інформацією з РСЦ ГЦС МВС у Волинській області станом на 12 січня 2022 року за відповідачем ОСОБА_3 не зареєстровані транспортні засоби, їх він відчужив третім особам без її відому, а отримані грошові кошти використав не в інтересах сім`ї. Крім того, вона та відповідач ОСОБА_3 не можуть у добровільному порядку поділити спільно нажите рухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати спільним боргом її та ОСОБА_3 заборгованість перед ТОВ «Газопостачальна компанія Нафтогаз» за природний газ за вказаною адресою у розмірі 35 030 грн 01 коп.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 збільшивши позовні вимоги, просила суд: 
- визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортні засоби марки Iveco 65C14, номер кузова НОМЕР_1 , вартістю 1 002 345 грн 32 коп., марки Opel Vivaro, номер кузова НОМЕР_2 , вартістю 198 566 грн 41 коп., та стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь грошову компенсацію 1/2 частки вартості транспортних засобів у розмірі 600 455 грн 86 коп.;
- визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, загальною вартістю 117 500 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 : електром`ясорубка марки Bosh – 3 500 грн, гриль Tefal XL – 6 000 грн, блендер – 1 500 грн, столовий посуд (тарілки, стакани, фужери) – 2 000 грн, кухонне приладдя Vinzer – 1 000 грн, кавомолка Vitek – 300 грн, телевізор Samsung – 26 000 грн, праска Tefal – 2 000 грн, комод IKEA– 4 000 грн, ліжко дитяче односпальне IKEA – 4 000 грн, стіл письмовий дитячий марки – 3 000 грн, крісло офісне дитяче IKEA – 700 грн, ліжко дитяче дерев`яне односпальне та матрац – 4 000 грн, кухонний комбайн Braun – 1 000 грн, мікрохвильова піч Samsung – 2 000 грн, пароварка Braun – 1 000 грн, кухонні ваги Vinzer – 500 грн, хлібопічка Saturn – 700 грн, кухонний посуд (набори каструль, сковорідки, сковорідки гриль – 2 шт., набори ножів, набори столових приборів, хлібниця, форми для випікання) – 3 000 грн, холодильник Ardo – 7 000 грн, пральна машина Bosh – 10 000 грн, спальня (шафа, двоспальне ліжко, 2 приліжкові тумби, матрац) – 9 000 грн, стіл для ноутбука IKEA – 1 000 грн, стіл письмовий JYSK з книжковою шафою – 3 000 грн, крісло JYSK - 500 грн, диван розкладний – 3 000 грн., стіл розкладний – 1 000 грн., стільці кухонні 5 шт. – 1 500 грн, вішак для одягу IKEA – 800 грн, три набори постільної білизни, рушники, столовий текстиль – 7 500 грн, килим 2х3 м – 2 000 грн, мотокоса Makita – 5 000 грн;
- виділити їй майно вартістю 58 000 грн, а саме: електром`ясорубка Bosh – 3 500 грн, гриль Tefal XL – 6 000 грн, блендер Bosh – 1 500 грн, столовий посуд (тарілки, стакани, фужери) – 2 000 грн, кухонне приладдя Vinzer – 1 000 грн, кавомолка Vitek – 300 грн, телевізор Samsung – 26000 грн., праска Tefal – 2 000 грн, комод IKEA– 4 000 грн, ліжко дитяче односпальне IKEA – 4 000 грн, стіл письмовий дитячий IKEA – 3 000 грн, крісло офісне дитяче IKEA – 700 грн, ліжко дитяче дерев`яне односпальне та матрац – 4 000 грн;
- виділити відповідачу ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя наступне майно: кухонний комбайн Braun – 1 000 грн, мікрохвильова піч Samsung – 2 000 грн, пароварка Braun – 1 000 грн, кухонні ваги Vinzer – 500 грн, хлібопічка Saturn – 700 грн, кухонний посуд (набори каструль, сковорідки, сковорідки гриль – 2 шт., набори ножів, набори столових приборів, хлібниця, форми для випікання) – 3 000 грн, холодильник Ardo – 7 000 грн, пральна машина Bosh – 10 000 грн, спальня (шафа, двоспальне ліжко, 2 приліжкові тумби, матрац) – 9 000 грн, стіл для ноутбука IKEA – 1 000 грн, стіл письмовий JYSK з книжковою шафою – 3 000 грн, крісло JYSK - 500 грн, диван розкладний – 3 000 грн, стіл розкладний – 1 000 грн, стільці кухонні 5 шт. – 1 500 грн, вішак для одягу IKEA – 800 грн, три набори постільної білизни, рушники, столовий текстиль – 7 500 грн, килим 2х3 м – 2 000 грн, мотокоса Makita – 5 000 грн, загальною вартістю 59 500 грн;
- визнати спільним боргом її та ОСОБА_3 заборгованість перед ТОВ «Газопостачальна компанія Нафтогаз» за природний газ за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 35 030 грн 01 коп., у зв`язку з чим стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 1/2 заборгованості у розмірі 17 515 грн;
- стягнути з відповідача на свою користь понесені по справі судові витрати.
У жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 грудня 2009 року він та ОСОБА_1 як подружжя з метою покращення умов проживання уклало договір №46 про пайову участь у кооперативі «ЖБК Еталон», предметом якого є узгодженість сторін про організацію будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 . Після завершення будівництва 10 жовтня 2019 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 у вказаному будинку. 18 січня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір на суму 490 980 грн зі строком повернення до 01 січня 2023 року. Для забезпечення умов виконання договору сторонами укладено договір іпотеки від 18 жовтня 2021 року, яким вказану квартиру передано у заставу.
Зазначав, що 02 грудня 2011 року ними придбано приміщення колишнього магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (А-1), який розташований за адресою: АДРЕСА_4 . Право власності оформлено за ОСОБА_1 за його згоди. 30 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту у розмірі 35 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 30 липня 2029 року. В забезпечення виконання умов договору з ним укладено договір поруки №220289/1 від 30 липня 2009 року та договір іпотеки від 13 липня 2008 року, згідно умов якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_5 . 08 лютого 2016 року на їх адресу подружжя надійшла вимога банку про повернення коштів. У зв`язку із ризиком звернення стягнення на наявне майно боржника, ними було прийнято рішення щодо оформлення приміщення колишнього магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (А-1), який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , на матір відповідача ОСОБА_4 . Право власності набуто відповідно до договору дарування. В подальшому питання кредитної заборгованості вирішено шляхом укладення договорів комісії та факторингу між позичальниками та банком.
Також вказував, що у шлюбі ними придбано автомобіль марки Renault Megan, д.н.з. НОМЕР_3 , який на даний час знаходиться у одноосібному користуванні ОСОБА_1 .
Під час перебування у шлюбі в інтересах сім`ї виникло ряд грошових зобов`язань, які підлягають виконанню у солідарному порядку. Зокрема, відповідно до розписки від 28 квітня 2020 року він отримав в борг 18 500 доларів США для виплат за квартиру та проведення ремонтних робіт за адресою: АДРЕСА_1 . Після припинення шлюбних відносин він одноособово здійснює погашення кредитної заборгованості. За період з 31 березня 2022 року ним внесена сума у розмірі 68 000 грн.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 збільшивши позовні вимоги, просив суд:визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 ; визнати недійсним договір дарування приміщення колишнього магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (А-1), який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , укладений 07 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна; стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 1/2 частину вартості транспортного засобу марки Renault Megan, д.н.з. НОМЕР_3 , у розмірі 86 600 грн; стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 66 151 грн 77 коп. грошових коштів, сплачених по кредитному договору № 29669411807-кд-1 від 18 січня 2021 року, а також визнати спільним боргом його та ОСОБА_1 грошові кошти, отримані в борг згідно розписки від 28 квітня 2020 року у розмірі 18 500 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 03 жовтня 2022 року становить 676 419 грн 10 коп., та стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на свою користь понесені по справі судові витрати.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 серпня 2023 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 транспортний засіб марки Iveco 65C14, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості транспортного засобу марки Iveco 65C14, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , у розмірі 401 331 грн 25 коп.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/2 вартості транспортного засобу марки Renault Megan, 2006 року випуску, у розмірі 86 600 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму сплачених в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №29669411807-кД-1 від 18 січня 2021 року грошових коштів у розмірі 43 151 грн 77 коп.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись нанеповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його в частині задоволення позовних вимог за зустрічним позовом та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_3 в тій частині якій судом було відмовлено, задовольнити. Крім того, представник відповідача у поданій апеляційній скарзі просила скасувати також і додаткове рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 вважаючи оскаржуване рішення таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, подала апеляційну скаргу у якій просить його скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості транспортного засобу марки Iveco 65C14, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , у розмірі 401 331 грн 25 коп., визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 , а також стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми сплачених в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №29669411807-кД-1 від 18 січня 2021 року грошових коштів у розмірі 43 151 грн 77 коп., та ухвалити в цій частині нове судове рішення. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 транспортний засіб марки Opel Vivaro, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості транспортного засобу марки Iveco 65C14, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , у розмірі 501 172 грн 66 коп.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості транспортного засобу марки Opel Vivaro, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 у розмірі 99 283 грн 20 коп.; визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 майно побутового вжитку, зазначене у заяві про збільшення позовних вимог загальною вартістю 117 500 грн; виділити частину цього майна ОСОБА_1 загальною вартістю 58 000 грн, а ОСОБА_3 частину майна загальною вартістю 59 500 грн; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_6 , а за ОСОБА_1 4/5 частини вказаної квартири. Крім того, представник позивача ОСОБА_2 просить скасувати додаткове рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення таких витрат у розмірі 33 000 грн, а також здійснити розподіл судових витрат між сторонами.
Представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 у поданому відзиві  на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_6 просила вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а подану нею апеляційну скаргу задовольнити.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідачів, представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 частковому задоволенню. Рішення суду в частині вирішення вимог первісного позову ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за транспортні засоби та судового збору підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог, а в частині задоволення позовної вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 про стягнення сплачених в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №29669411807-кД-1 від 18 січня 2021 року грошових коштів - зміні, із залишенням в решті рішення суду та додаткового рішення суду без змін.
Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2003 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду від 03 травня 2022 року між ними було розірвано (а.с.100, 102-105, том 1).
Від шлюбу мають трьох дітей: дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.13-15, том 1).
Звертаючись до суду з первісним позовом, ОСОБА_1 у своїх вимогах, зокрема, просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь компенсацію вартості транспортних засобів марки Iveco 65C14, номер кузова НОМЕР_1 , вартістю 1 002 345 грн 32 коп., та марки Opel Vivaro, номер кузова НОМЕР_2 , вартістю 198 566 грн 41 коп. Вартість вказаних транспортних засобів ОСОБА_1 визначена на підставі висновку експерта від 23 лютого 2023 року (а.с.175-178, том 2).
Суд задовольняючи частково вказану позовну вимогу, визнав спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки Iveco 65C14, номер кузова НОМЕР_1 , та стягнув ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію його вартості у розмірі 401 331 грн 25 коп. Суд виходив з того, що зазначений транспортний засіб був придбаний у шлюбі, а його відчуження та використання здійснено ОСОБА_3 на свій розсуд, проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. При цьому суд визначаючи вартість транспортного засобу, прийняв до уваги висновок про його вартість, наданий відповідачем ОСОБА_3 , мотивуючи це тим, що у висновку, долученого позивачем ОСОБА_1 , вартість вказаного автомобіля зазначена без урахування зносу, а можливість визначення дійсної вартості транспортного засобу за допомогою інформації із сайтів продажу авто відсутня. Крім того, суд дійшов висновку, що оскільки відсутні докази належності транспортного засобу марки Opel Vivaro, номер кузова НОМЕР_2 , який був придбаний 05 травня 2015 року та відчужений у 2017 році, відповідачу ОСОБА_3 та його реалізації без згоди позивача ОСОБА_1 , тому підстави для стягнення його компенсації вартості позивачу відсутні.
Однак з такими висновками суду не можна погодитися з огляду на таке.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Наведеною правовою нормою встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Частинами 1-3 ст. 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. 
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 
Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. 
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. 
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує доти, допоки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
Так з матеріалів справи вбачається, що у період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними було придбано транспортний засіб марки Opel Vivaro, номер кузова НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 05 травня 2015 року, а також транспортний засіб марки Iveco 65C14, номер кузова НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_3 23 вересня 2020 року, що підтверджується відповіддю ТСЦ МВС № 0471 від 04 листопада 2022 року (а.с.211-220, том 1, 171-174, том 2). 
Отже, в силу положень ст. 60 СК України вказані транспортні засоби є об`єктами спільної сумісної власності подружжя у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання зазначених транспортних засобів об`єктами спільної сумісної власності подружжя є необґрунтованими.
Також апеляційним судом встановлено, що зазначені транспортні засоби під час шлюб були відчужені ОСОБА_3 у 2015 та 2021 роках без згоди позивача ОСОБА_1 як другого з подружжя. Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що отримані від реалізації спірного нерухомого майна кошти були витрачені в інтересах сім`ї, тому позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірних транспортних засобів. При цьому тягар доказування обставин, що кошти від продажу транспортних засобів витрачені в інтересах сім`ї покладені на відповідача ОСОБА_3 , який ці транспортні засоби відчужив.
Так згідно з висновком експерта від 23 лютого 2023 року вартість транспортного засобу марки Iveco 65C14, номер кузова НОМЕР_1 , станом на дату проведення експертизи, тобто на час розгляду справи, становить 1 002 345 грн 32 коп., а транспортного засобу марки OpelVivaro, номер кузова НОМЕР_2 - 198 566 грн 41 коп. (а.с.175-178, том 2). 
Отже, виходячи із вартості транспортних засобів, компенсація половини вартості автомобіля марки Iveco 65C14, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 становитиме 501 172 грн 66 коп., а автомобіля марки OpelVivaro, відповідно 99 283 грн 20 коп. Тому рішення суду в частині вирішення вимог первісного позову ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за транспортні засоби підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині. Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про незаконність рішення суду у цій частині є обґрунтованими та відповідачем ОСОБА_3 чи його представником не спростовані.
Представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 у доводах апеляційної скарги також не погоджувалася із висновком суду першої інстанції про відмову у визнанні майна, а саме речей домашнього вжитку, спільною сумісної власністю подружжя, загальною вартістю 117 500 грн, та його поділ між сторонами спору.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем ОСОБА_1 не надано доказів щодо індивідуальних ознак речей побутового вжитку, які вона включила до переліку майна, що підлягає поділу як спільне майно подружжя сторін, а саме відсутні зазначення року випуску, а також не надано об`єктивних доказів дійсної вартості усього спірного майна на час розгляду справи з урахуванням ступеню зносу окремих речей, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості провести поділ вказаних речей через недоведеність складу спірного майна та його дійсної вартості на час вирішення спору. Клопотань стосовно призначення судово-товарознавчої експертизи заявлено не було. 
Такий висновок суду першої інстанції цілком узгоджується із встановленими у справі обставинами та правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 266/3917/19.
Водночас представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що сторони по справі дійшли згоди щодо визначення переліку спільного майна, його вартості та поділу, що свідчить про те, що сторони самі домовилися про поділ цього майна, що відповідає положенням ст. 71 СК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його поділу в судовому порядку. Прохання в апеляційній скарзі щодо повернення справи в цій частині на новий розгляд з можливістю проведення судово-товарознавчої експертизи законом не передбачено.
Правильним також є висновок суду про відсутність підстав для визнання спільним боргом та стягнення з відповідача ОСОБА_3 половини суми заборгованості перед ТОВ «Газопостачальна компанія Нафтогаз» за природний газ за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 35 030 грн 01 коп., оскільки в межах розгляду справи про поділ майна подружжя не можуть бути вирішені вимоги про стягнення боргу за використаний природній газ з іншого співвласника квартири і такі правовідносини не регулюються нормами матеріального права, які стосуються поділу спільного майна подружжя, тому розмір боргу не може бути стягнутий з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача в цій справі.
Судом першої інстанції також встановлено, що 11 грудня 2009 року сторони по справі як подружжя з метою покращення умов проживання уклало договір № 46 про пайову участь у кооперативі «ЖБК Еталон», предметом якого є узгодженість сторін про організацію будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 .
Після завершення будівництва 10 жовтня 2019 року за позивачем ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 у вказаному будинку.
18 січня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір на суму 490 980 грн зі строком повернення до 01 січня 2023 року. Для забезпечення умов виконання договору між сторонами укладено договір іпотеки від 18 жовтня 2021 року, яким вказану квартиру передано у заставу (а.с.106-121, том 1).
Отже, враховуючи презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що згадана квартира набута ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а тому за ОСОБА_3 необхідно визнати право власності на 1/2 частину цієї квартири.
При цьому покликання представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції визнаючи за відповідачем ОСОБА_3 право власності на половину спірної квартири, не врахував тієї обставини, що частка ОСОБА_1 у вказаній квартирі підлягає збільшенню до 4/5, оскільки з нею проживає троє неповнолітніх дітей, є необґрунтованими.
За загальним правилом проживання дітей з одним із подружжя само по собі не є підставою для збільшення частки у майні при його поділі тому з подружжя, з ким проживають діти.
Частиною 3 ст. 70 СК України визначено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, сам факт проживання з ОСОБА_1 трьох неповнолітніх дітей, згідно рішення суду від 18 липня 2022 року (справа № 161/5410/22), а також незадовільний стан здоров`я молодшого сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.51-52, том 2), не може бути підставою зменшення частки відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі, оскільки позивач ОСОБА_1 не надала належних доказів наявності обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при розподілі спірної квартири. ОСОБА_1 також не доведено, що розмір аліментів, які вона одержує від ОСОБА_3 , недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування неповнолітніх дітей. Заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів за один місяць не є доказом систематичної несплати чи відмови від їх сплати на утримання дітей.
Отже, доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про незаконність рішення суду у цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами.
Як уже було встановлено, 18 січня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір на суму 490 980 грн зі строком повернення до 01 січня 2023 року. Для забезпечення умов виконання договору між сторонами укладено договір іпотеки від 18 жовтня 2021 року, яким передано в заставу квартиру АДРЕСА_6 (а.с.114 – 121, том 1).
Відповідачем ОСОБА_3 до матеріалів справи було долучено квитанції про сплату боргу по кредиту від 30 березня 2022 року, від 31 березня 2022 року, від 01 червня 2022 року, від 01 серпня 2022 року на загальну суму 68 000 грн, а також від 30 квітня 2022 року, від 04 листопада 2022 року, від 23 грудня 2022 року на суму 67 303 грн 54 коп. (а.с.83-89, том 2).
Позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи також було долучено квитанції по сплаті заборгованості за 2021 рік, за жовтень, вересень та листопад 2022 року (а.с.39-50, том 2). Разом з тим остання не заявляла вимогу стягнення сплачених сум по кредиту з ОСОБА_3 . 
Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Наведений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.
Частиною 1 ст. 73 СК України визначено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).
Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами ст. 544 ЦК України.
Так, відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.
Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Суд першої інстанції вважав, що суми сплачені до моменту розірвання шлюбу – 03 травня 2022 року, не підлягають розподілу, а той із подружжя, який після розірвання шлюбу продовжував сплачувати борг одноосібно, має право на стягнення грошової компенсації з іншого із подружжя за період від дня розірвання шлюбу до дня поділу майна подружжя. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає половина сплачених ним сум по кредиту згідно квитанцій за період після розірвання шлюбу, 01 червня 2022 року – 23 000 грн, 01 серпня 2022 року – 22 000 грн, 04 листопада 2022 року – 20 000 грн, 23 грудня 2022 року – 21 303 грн 54 коп., що становить 43 151 грн 77 коп.
Однак суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами по справі набрало законної сили 03 червня 2022 року. 
Так частина боргу яка сплачена під час перебування сторін у шлюбі не включається до переліку майна та боргів, які підлягають поділу між подружжям, а тому здійснені до цієї дати погашення сторонами боргу по кредиту не підлягають розподілу, оскільки резюмується, що за час перебування у шлюбі дружина та чоловік діють в інтересах сім`ї та за погодженням один одного, навіть якщо фактично борг було погашено тільки одним із подружжя. Подібні висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20.
Наведене спростовує доводи апеляційної скарги позивача щодо неправильних висновків суду про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 грошових коштів, які сплачені ним на погашення кредитних зобов`язань після розірвання шлюбу.
Разом з тим, після набрання рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами відповідачем ОСОБА_3 на погашення кредиту були здійснені наступні платежі: 01 серпня 2022 року на суму 23 000 грн, 04 листопада 2022 року на суму 20 000 грн, 23 грудня 2022 року на суму 21 303 грн 54 коп., всього 63 303 грн 54 коп. Позивачем ОСОБА_1 були здійснені такі платежі: 02 вересня 2022 року на суму 467 грн 44 коп., 02 жовтня 2022 року на суму 3 770 грн 01 коп., 03 жовтня 2022 року на суму 5 220 грн 53 коп., 04 жовтня 2022 року на суму 2 318 грн 08 коп., 08 листопада 2022 року на суму 1 326 грн, всього 11 776 грн 09 коп. Різниця між сплаченими обома сторонами на виконання умов кредитного договору платежами становить 51 527 грн 45 коп. Отже, саме цей розмір підлягає розподілу між сторонами, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню половина сплачених ним сум по кредиту після розірвання шлюбу, що становить 25 763 грн 73 коп. (51 527 грн 45 коп./2), у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовної вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 про стягнення сплачених в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 29669411807-кД-1 від 18 січня 2021 року грошових коштів необхідно змінити.
Як вбачається з матеріалів справи, 02 листопада 2011 року сторонами по справі було придбано приміщення колишнього магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (А-1), який розташований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.122 – 124, том 2).
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 07 червня 2016 року було укладено нотаріально посвідчений договір дарування приміщення колишнього магазину «Культтовари» (А-1) за зазначеною адресою (а.с.125, 126, том 1). Договір посвідчений за згодою чоловіка ОСОБА_3 , що слідує із п. 1.4. цього договору.
У своїх вимогах зустрічного позову ОСОБА_3 підставу для визнання недійсним договору зазначав, що його було укладеного під впливом тяжкої обставини, а саме на випадок звернення банку за стягненням заборгованості за кредитним договором № 11377351000 від 30 липня 2008 року).
Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Суд задовольняє позов про визнання такого правочину недійсним, якщо мають місце дві умови: 1) особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини, під якою розуміють важке майнове становище, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини і це може стосуватися як самої фізичної особи, так і членів її сім`ї; 2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи.
Однак як правильно встановлено судом, ОСОБА_3 вищенаведені підстави застосування ст. 233 ЦК України не доведені.
Так до тяжких обставин відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України може бути віднесено тяжку хворобу особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загрозу втратити житло чи загрозу банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому слід мати на увазі, що тяжка обставина має бути саме для тієї особи, яка вчинила правочин.
Разом з тим судом встановлено, що вимога банку про погашення заборгованості датована 08 лютого 2016 року. В забезпечення за кредитним договором № 11377351000 від 30 липня 2008 року, згідно договору іпотеки №220289/1 від 30 липня 2008 року було передано квартиру АДРЕСА_5 .
Вищенаведене свідчить, що у даному випадку підстави загрози звернення стягнення на спірне майно з боку банку відсутні та не можуть вважатись впливом тяжкої обставини , у зв`язку з чим суд дійшов цілком обґрунтованого висновку, що підстави для визнання договору недійсним, а також про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину приміщення колишнього магазину «Культтовари» (А-1) відсутні. Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_6 не спростовують висновків суду у вказаній частині.
Судом також встановлено, що згідно відповіді ТСЦ МВС № 0741 від 17 лютого 2023 року транспортний засіб марки Renault Megan, д.н.з. НОМЕР_3 , було зареєстровано за ОСОБА_1 11 лютого 2019 року, та перереєстровано на нового власника 23 грудня 2021 року (а.с.197-204, том 2).
З висновку про вартість майна вбачається, що середньостатистична вартість транспортного засобу марки Renault Megan, 2006 року випуску, становить 179 200 грн (а.с.208, том 2). ОСОБА_3 доказів на спростування вказаного висновку не надано.
Ураховуючи, що зазначений автомобіль було придбано під час перебування сторін у шлюбі та реалізовано без надання згоди іншого з подружжя, тому висновок суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсації 1/2 вартості автомобіля, що становить 86 600 грн, є правильним та рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується.
Також суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання спільним боргом та стягнення з ОСОБА_1 боргу за розпискою у розмірі 18 500 доларів США, оскільки ОСОБА_3 не доведено, що отримані за борговою розпискою грошові кошти використані в інтересах сім`ї. Доказів того, що ОСОБА_1 була обізнана про наявність факту існування вказаного боргу, а також що надала свою згоду на вчинення такого правочину в інтересах сім`ї, в матеріалах справи відсутні. Отже, спільний обов`язок щодо повернення цих коштів відсутній. Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_6 не спростовують правильних висновків суду і в цій частині.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його в частині вирішення вимог первісного позову ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за транспортні засоби необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, в частині задоволення позовної вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 про стягнення сплачених в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 29669411807-кД-1 від 18 січня 2021 року грошових коштів змінити, в решті рішення суду залишити без змін.
Крім того, підлягає залишенню без змін і додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2023 року, яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн, а також з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. Суд врахував те, що реально понесені кожною стороною витрати на правничу допомогу у зазначеному розмірі відповідають обсягу виконаних робіт, є співмірними з предметом позову та складністю справи, обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, суд також врахував клопотання про зменшення цих витрат та їх неспівмірності.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).
Враховуючи положення частин 1, 10 ст. 141 ЦПК України за подання позовних заяв та апеляційних скарг з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню остаточно судовий збір у розмірі 3 509 грн 13 коп. (6 004 грн 55 коп. - 5 495 грн 42 коп. +  3 000 грн).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 серпня 2023 року у цій справі в частині вирішення вимог первісного позову ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за транспортні засоби та судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості транспортного засобу марки Iveco 65C14, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , у розмірі 501 172 (п`ятсот одна тисяча сто сімдесят дві) гривні 66 (шістдесят шість) копійок.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості транспортного засобу марки Opel Vivaro, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , у розмірі 99 283 (дев`яносто дев`ять тисяч двісті вісімдесят три) гривні 20 (двадцять) копійок.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 серпня 2023 року у цій справі в частині задоволення позовної вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 про стягнення сплачених в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 29669411807-кД-1 від 18 січня 2021 року грошових коштів змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти, сплачені в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 29669411807-кД-1 від 18 січня 2021 року, у розмірі 25 763 (двадцять п`ять тисяч сімсот шістдесят три) гривні 73 (сімдесят три) копійки.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1   судовий збір у розмірі 3 509 (три тисячі п`ятсот дев`ять) гривень 13 (тринадцять) копійок.
Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: