УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 932/4737/23
провадження № 61-18059ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Краснощокова Є. В., розглянувши касаційні скарги  ОСОБА_1 , підписану представником Фельським Сергієм Леонідовичем , та Головного управління Національної поліції в  Дніпропетровській області на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року у складі судді Цитульського В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В. у справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в  Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових і службових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому просила стягнути на свою користь з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 1 809 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 серпня 2016 року позивачу повідомили про підозру за вчинення кримінальних правопорушень за частиною другою статті 191 КК України. Судовими рішеннями, ухваленими за результатами розгляду цього кримінального провадження, встановлений факт незаконного пред`явлення підозри у вчиненні ОСОБА_1 кримінального правопорушення та незаконне кримінальне переслідування протягом майже семи років. Так само і відмова прокурора від обвинувачення мотивована відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримання. Будучи обвинуваченою, ОСОБА_1 тяжко переносила усвідомлення можливого покарання за злочин, якого вона не вчиняла. Фактично позивачка протягом усього часу перебування під слідством та судом перебувала у постійній нервовій напрузі. У неї погіршився сон, вона не могла належним чином виконувати роботу. Спілкування з сім`єю також не складалось через нервовість, пригнічений стан та необхідність витрачання значних коштів та часу на досудове та судове провадження. 
Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 505 403,33 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом з 31 серпня 2016 року до 13 грудня 2021 року, підлягає до застосування стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при визначенні розміру відшкодування, виходив з мінімального розміру заробітної плати станом на час ухвалення судового рішення за кожен місяць перебування під слідством та судом. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області залишено без задоволення, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
висновок суду першої інстанції про стягнення відшкодування на користь позивача моральної шкоди внаслідок незаконного перебування під слідством та судом є правильним, застосований мінімальний розмір стягнення є обґрунтованим та таким, що відповідає встановленим обставинам справи, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. У  матеріалах справи відсутні докази, зокрема, застосування до позивачки заходів забезпечення кримінального провадження: затримання, взяття та тримання під вартою, домашнього арешту, особистого зобов`язання, проведення обшуків, тощо. Висновок психологічного дослідження для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється разом з іншими доказами. Зазначений вище висновок експерта складений за результатами дослідження, а не проведення судової експертизи. У висновку експерта №3-14/04 від 14 квітня 2023 року зазначено про можливий орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання, що є оціночним та суб`єктивним критерієм визначення такого розміру експертом. 
14 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку адвокат Фельський С. Л. в інтересах ОСОБА_1 , з пропуском строку на касаційне оскарження, подав до Верховного Суду касаційну скаргу, посилаючись на те, що повний текст постанови складено й оприлюднено в ЄДРСР 07 грудня 2023 року, просив поновити строк. Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про наявність підстав для поновлення строку на касаційне оскарження.
У касаційній скарзі адвокат Фельський С. Л., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, а також на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження, просив суд скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що постанова апеляційного суду прийнята без урахування висновків викладених у постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 357/14357/17 та постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, безпідставно не врахував висновок експертизи, визначивши мінімальний розмір моральної шкоди.
21 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, з пропуском строку на касаційне оскарження, подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на те, що 07 грудня 2023 року отримало повний текст постанови апеляційного суду, просить поновити строк. До скарги додано супровідний лист Дніпровського апеляційного суду про надсилання постанови, вказані обставини свідчать про наявність підстав для поновлення строку на касаційне оскарження.
У касаційній скарзі Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, а також на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження, просить суд скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що постанова апеляційного суду прийнята без урахування висновків викладених у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18, від 22 квітня 2019 року у справі №  236/893/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021  року у справі № 638/509/19, від 20 вересня 2018 року у справі №  686/23731/15- ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 щодо розміру відшкодування моральної шкоди.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не обґрунтувала наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої органами досудового слідства, тому не має підстав для відшкодування моральної шкоди.
У відкритті касаційного провадження належить відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що 31 серпня 2016 року слідчою СВ Покровського ВП Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області майор поліції Максимовою Л. А. у кримінальному провадженні № 42016041560000056, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 червня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 КК України, повідомлено ОСОБА_1 про підозру у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.
31 серпня 2016 року складено обвинувальний акт відносно позивача та направлено до суду.
06 листопада 2017 року складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 з викладенням об`єму обвинувачення у новій редакції.
Вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року у справі № 189/1318/16-к ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 190 КК України та виправдано за недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
10 червня 2021 року вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 визнано не винуватою у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 190 КК України та виправдано за недоведеністю вини у  вчиненні кримінального правопорушення.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
12 грудня 2022 року прокурором Покровського відділу Синельниківської окружної прокуратури складено постанова про відмову від підтримання публічного обвинувачення у кримінальному провадженні від 21 червня 2016 року № 42016041560000056 стосовно ОСОБА_1 за частиною першою статті 190 КК України, яка погоджена керівником Синельниківської окружної прокуратури, оскільки пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення не знайшло свого підтвердження.
Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13  грудня 2022 кримінальне провадження від 21 червня 2016 року №  42016041560000056 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України закрито на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України, у зв`язку з тим, що прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення в кримінальному провадженні.
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвала Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2022 року у справі № 189/1318/16-к не оскаржувалась та набрала законної сили.
Відповідно до висновку експерта № 3-14/04, складеного 14 квітня 2023 року за результатами проведеного психологічного дослідження експертом ТОВ «Український центр судових експертиз», ситуація неправомірного притягнення до відповідальності як обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення (ст.ст. 190, 191 КК України) з 31 серпня 2016 року по 13 грудня 2022 року поставала для ОСОБА_1 як тривало та істотно психотравмуюча: обумовлювала погіршення психоемоційної та соціальної сфер особистості, знижувала психологічну якість життя, обмежувала соціальне функціонування, формувала переживання приниженої гідності, скривдженої честі та порушеної професійної репутації, з тривалою фіксацією даних негативних переживань (моральних страждань); орієнтовний еквівалент компенсації моральних страждань, заподіяних ОСОБА_1 наслідками вищезазначеної ситуації, становить 270 мінімальних заробітних плат.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів,                      що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
У пункті 2 частини першої статті 2 вказаного Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів,                       що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19 (провадження № 61-11055св20).
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01 січня 2022 року, тобто на час розгляду справи в суді, мінімальна заробітна плата становила 6 500,00 грн.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі                   № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Встановивши, що з часу оголошення підозри ОСОБА_1 до закриття кримінального провадження щодо неї остання перебувала під слідством та судом 75 місяців 13 днів, до неї не застосовувались заходи забезпечення кримінального провадження: затримання, взяття та тримання під вартою, запобіжні заходи, обшуки, тощо, дійшли правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у визначеному Законом мінімальному розмірі - 505 403,33 грн. 
Висновки судів першої і апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладених у постанові Верховного Суду: від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, на яку є посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 , в частині того, що розмір відшкодування моральної шкоди має визначатися з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи, оскільки суд першої інстанції при вирішенні цього питання виходив із мінімальної заробітної плати в розмірі 6500 грн, яка була встановлена на час ухвалення ним рішення у справі.
Доводи  касаційній скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про невідповідність висновків судів першої і апеляційної інстанцій висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 357/14357/17, від 22 грудня 2021 року у справі №  202/1722/19-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18, від 22 квітня 2019  року у справі №  236/893/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021  року у справі № 638/509/19, від 20 вересня 2018 року у справі №  686/23731/15- ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 є необґрунтованими, оскільки оскаржені рішення судів не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційних скарг та оскаржених рішень судів попередніх інстанцій свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у  подібних правовідносинах, порушеного в касаційних скаргах, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Клопотання  ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в  Дніпропетровській області про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
Поновити  ОСОБА_1 та Головному управлінню Національної поліції в  Дніпропетровській області строк на касаційне оскарженнярішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року .
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами  ОСОБА_1 , підписаною представником Фельським Сергієм Леонідовичем , та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в  Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових і службових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                       М. М. Русинчук
                                                                                                Д. А. Гудима
                                                                                                Є. В. Краснощоков