ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2024 року
м. Київ
справа № 369/3475/15-к
провадження № 51-6483км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
захисника                                           ОСОБА_6 ,
засудженого                                      ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 10 серпня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014110200002013, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Петропавлівська Борщагівка                           Києво-Святошинського району Київської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Історія кримінального провадження
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 грудня 2018 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Апеляційний суд ухвалою від 03 жовтня 2019 року вирок районного суду скасував й ухвалив новий вирок, яким визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначив йому покарання за вказаною нормою статті, звільнивши від відбування основного покарання.
Постановою Верховного Суду від 14 травня 2020 року вирок апеляційного суду скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
При цьому, суд касаційної інстанції послався на те, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про те, що: 1) на місці події були задовільні дорожні умови, а також наявність освітлення та відсутність опадів; 2) наявність суперечливих та неперевірених цим судом доказів щодо встановлення стану алкогольного сп`яніння засудженого.
Київський апеляційний суд від 10 серпня 2023 року частково задовольнив апеляційні скарги прокурора і потерпілого, виправдувальний вирок районного суду щодо ОСОБА_7 скасував й ухвалив новий вирок, яким визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі статей 75, 76 КК України звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та поклав на нього певні обов`язки. Цивільний позов потерпілого задовольнив частково, стягнув з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 100 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Питання щодо речових доказів та судових витрат вирішено судом відповідно до вимог закону.
Засуджений та його захисник звернулися в суд касаційної інстанції зі скаргою, в якій поставили питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції та закриття  кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Встановлені судом апеляційної інстанцій обставини
11 липня 2014 року приблизно о 02:00 ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухався у нічний час на автомобілі марки «ВАЗ 21011» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), по вул. Леніна, зі сторони вулиці Авіаторів в напрямку вулиці Чкалова, у с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, проявив неуважність, не слідкував за дорожньою обстановкою та її зміною, під час виникнення небезпеки для руху не вжив заходів для зменшення швидкості руху автомобіля, аж до повної його зупинки, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який рухався в попутному з ним напрямку, в результаті чого останній отримав тяжких тілесних ушкоджень.
В даній дорожній обстановці, водій  ОСОБА_7  грубо порушив вимоги п. п. 1.5, 2.3 б, 2.9 а, 12.3 Правил дорожнього руху, що стало причиною виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди та знаходяться в прямому причинному зв`язку з її наслідками.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи осіб, які її подали
У касаційній скарзі засуджений та його захисник просять скасувати судові рішення та закрити  кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 
Вважають, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України, оскільки не містить належних мотивів постановленого рішення та спростування  тверджень сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_7 складу  кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що є, на їх думку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Крім того зазначають, що суд апеляційної інстанції в основу обвинувального вироку поклав ряд доказів, проте, на їх думку, вони є недопустимими. Зокрема: 1) протокол огляду місця події від 11 липня 2014 року. Вважають вказаний доказ недопустимим, оскільки протокол має неточності і суперечності; 2) висновок судово-медичного експерта № 198/Е від 23 січня 2015 року. Даний доказ, на їх переконання, є недопустимим, оскільки оригінал медичної документації не було вилучено слідчим у встановленому порядку у лікарні, а також постанова про призначення експертизи була винесена неуповноваженим слідчим; 3) слідчі експерименти від 12 березня 2015 року за участі потерпілого. Стверджують про недопустимість даного доказу, оскільки обстановка проведених слідчих експериментів не відповідає схемі ДТП та невірно зазначені вихідні дані, 4) висновок судово-автотехнічної експертизи              № 5-01/224 від 25 березня 2015 року. Посилаючись на недопустимість даного доказу, вказують на те, що в основу експертизи були покладені вихідні дані встановлені слідчими експериментами від 12 березня 2015 року. Крім того, вважають, що покладений в основу доведення винуватості факту наявності у ОСОБА_7 стану алкогольного результат аналіз № 124 від 11 квітня 2014 року є недопустимим доказом, оскільки матеріали провадження не містять даних щодо вилучення сечі у ОСОБА_7 для проведення цього аналізу.
Також істотні порушення вимог кримінального процесуального закону убачають в тому, що суд апеляційної інстанції всупереч вимог ст. 23 КПК України поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_9 , які вона давала суду при попередньому розгляді даного кримінального провадження. 
До того ж стверджують про порушення таємниці нарадчої кімнати, що виразилось у виготовлені  тексту вироку ще до виходу судів до нарадчої кімнати.
Зазначають, що апеляційний суд всупереч вимог ст. 439 КПК України, після скасування касаційним судом попередньої вироку апеляційного суду, не виконав вказівок цього суду та не дав належну оцінку доказам кримінального провадження. 
Позиції інших учасників судового провадження
В судовому засіданні засуджений та захисник підтримали подану скаргу, а прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Із будь яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
Відповідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Проте за наявності відповідних доводів сторони кримінального провадження суд касаційно інстанції здійснює перевірку того, чи додержалися суди процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
Мотиви суду
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За вимогами ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно зі статтями 404, 407, 420 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням ст. 409 КПК України.
Вирішуючи питання про зміну або скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд має враховувати приписи статті 420 КПК України.
Як регламентовано ч. 2 ст. 420 КПК України, вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у ньому зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Зі змісту вказаних норм та статей 7, 404 КПК України у їх взаємозв`язку вбачається, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати на все вичерпну відповідь й у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.
Так, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд апеляційної інстанції послався на безпосередньо досліджені докази, що зібрані у встановленому законом порядку, та не погодився з викладеною оцінкою доказів судом першої інстанції.
Свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд апеляційної інстанції обґрунтував: показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який пояснив, що він 11 липня 2015 року приблизно о 02:00 разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 поверталися додому. На вулиці Леніна в с. Петропавлівська Борщагівка його знайомі йшли по тротуарі, а він йшов по розділовій смузі проїзної частини. Почувши, що позаду їде автомобіль, він звернув на зустрічну смугу руху, проте цей автомобіль вчинив на нього наїзд. Стверджує, що на місці зіткнення було штучне освітлення, погодні умови нормальні, опадів не було; свідка ОСОБА_9 , звукозапис показань якої було прослухано апеляційним судом, яка вказала, що дорожньо-транспортна пригода сталася приблизно о 02:00 ночі. Функціонувало вуличне освітлення, туману чи інших опадів не було, видимість була нормальною, оскільки місце події та скупчення людей вона змогла побачити на відстані приблизно 100 метрів. Також  обґрунтував рядом письмових доказів  
-       протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11 липня 2014 року і схемою до нього, з якого вбачається, що огляд розпочато о 03:00, стан дорожнього покриття сухий та чистий, освітлення вуличне (т. 2 а.с. 6-9; 10); 
-       протоколом огляду технічного стану автомобіля ВАЗ 21011 держномер НОМЕР_1 , з якого вбачається, що при огляді транспортного засобу було штучне вуличне освітлення, на автомобілі виявлено пошкодження (т. 2 а.с. 11); 
-       висновком судово-автотехнічної експертизи за № 443 від 10 листопада 2014 року (т. 2 а.с. 28-30) та ілюстративною таблицею до нього (т. 2 а.с. 31-32);
-       довідками - результатами аналізу, з яких вбачається, що у ОСОБА_7 11 липня 2014 року при дослідженні було виявлено спирт етиловий - 0,41 проміле алкоголю, а за допомогою приладу «Драгер» - було виявлено - 0,61 проміле алкоголю (т. 1 а.с. 15); 
-           висновком судово-медичної експертизи за № 198/Е від 23 січня 2015 року, згідно якого в результаті ДПТ ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у виді політравми, ЗЧМТ, забій головного мозку, постравматичного субарахноїдального крововиливу, крововиливу в шлуночки головного мозку, закритої травми грудної клітини, переломів 1-9 ребер зліва з наявністю лівостороннього гемопневмоторекса, перелому обох кісток правої гомілки, перелому лівої лопатки, саден голови та обличчя. В момент ДТП ОСОБА_8 , найбільш ймовірно, знаходився у вертикальному чи близькому до цього положення, звернений правою боковою поверхнею тіла до рухаючого транспортного засобу (т. 2 а.с. 35-37); 
-       довідками і схемою Петропавлівсько - Борщагівської сільської ради про те, що станом на 11 липня 2014 року вуличне освітлення функціонувало з 00:00 по 03:00 (т. 2, а.с. 38-40); 
-       довідкою Центральної геофізичної обсерваторії від 16 грудня 2014 року, з якої вбачається, що 11 липня 2014 року туман поземний був з 02:14 по 05:08 (т. 2 а.с. 51);
-       протоколом проведення слідчого експерименту від 12 березня 2015 року з участю потерпілого ОСОБА_8 , згідно якого він пояснив і показав обставини вчинення ДТП, підтвердивши свої покази (т. 1, а.с. 90-93); 
-       протоколом проведення слідчого експерименту від 12 березня 2015 року з участю свідка ОСОБА_12 , згідно якого свідок ОСОБА_12 пояснила і показала обставини вчинення ДТП, підтвердивши свої покази (т. 1, а.с. 94-97);
-       протоколом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 від 12 березня 2015 року (т. 2 а.с. 87-88) та протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 від 31 травня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_7 відмовився від проведення слідчого експерименту (т. 3 а.с. 127-128); 
-       висновком судової автотехнічної експертизи за № 5-01/224 від 25 березня 2015 року, згідно якого в даній дорожній ситуації, водій автомобіля «ВАЗ - 21011» реєстраційний номер НОМЕР_1 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху. В заданій дорожній ситуації при заданих вихідних даних, водій автомобіля «ВАЗ - 2101» мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом застосування термінового гальмуванням в момент виникнення небезпеки для його руху. В заданій дорожній ситуації, дії водія автомобіля «ВАЗ - 21011» реєстраційний номер НОМЕР_1 з технічної точки зору, не відповідають вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху по причині, вказані у дослідницькій частині висновку (ст. 4 даного висновку) - (т. 1 а.с. 101-103).
Що стосується тверджень сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_7 складу  інкримінованого злочину, то колегія суддів зазначає наступне.
Твердження засудженого і захисника, про відсутність в діях засудженого  ОСОБА_7  порушень правил ПДР і їх  причинно-наслідковий зв`язок з настанням дорожньо-транспортної пригоди були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними.
Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту - це дія або бездіяльність особи, яка керує транспортним засобом, пов`язана з порушенням однієї або кількох вимог ПДР або інших нормативних актів, що регламентують безпеку дорожнього руху чи експлуатацію транспорту. 
Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, включає три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілому середньої тяжкості, тяжких тілесних ушкоджень або заподіяння смерті); в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, є  злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 статті 286 КК України, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.
У відповідності до п.2.3. «б» Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний - бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Разом з тим, у відповідності до положень п.12.3. Правил дорожнього руху, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Висновок апеляційного суду про порушення правил безпеки дорожнього руху  ОСОБА_7 , який керував транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, підтверджено рядом досліджених доказів
Так, апеляційним судом при дослідженні матеріалів даного кримінального провадження було встановлено, що потерпілий ОСОБА_8 дійсно йшов по проїжджій частини дороги, проте обвинувачений ОСОБА_7 , побачивши його, об`єктивно був спроможний і повинен був негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля або безпечного об`їзду перешкоди, проте не зробив цього.
Всупереч посилань сторони захисту, на переконання колегії суддів, отримали належну оцінку доводи сторони про відсутність вуличного освітлення та наявність туману на момент вчинення наїзду на потерпілого.
Оцінивши наявні у кримінальному провадженні докази, зокрема довідку виконкому Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 1-12/154 від 26 грудня 2014 року, якою підтверджується, що станом на 11 липня 2014 року на вул. Леніна функціонує вуличне освітлення з 17:00 по 01:00; на  вул. Чкалова вуличне освітлення функціонує з 17:00 по 05:00, суд дійшов висновку, що оскільки дорожньо-транспортна пригода сталась близько 2 ночі, вуличне освітлення на даній ділянці дороги функціонувало у звичайному режимі. 
Також були належним чином перевірені апеляційним судом і доводи сторони захисту про наявність в день події туману та спростовані листом директора Центральної  геофізичної лабораторії від 16 грудня 2014 року про те, що наземний туман був з 02:14 по 05:00 ранку, тобто вже після транспортної пригоди, показаннями потерпілого.
Вказані висновки знайшли своє підтвердження і прослуханими апеляційним судом показаннями свідка ОСОБА_9 , яка вказала, що в ніч події функціонувало вуличне освітлення, туману чи інших опадів не було, видимість була нормальною, оскільки місце події та скупчення людей вона змогла побачити на відстані приблизно 100 метрів.
Що стосується доводів сторони захисту про порушення апеляційним судом вимог ст. 23 КПК України, оскільки цей суд поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_9 , які вона давала суду при попередньому розгляді даного кримінального провадження, а не допитав її особисто, то колегія судді зазначає таке.
Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2019 року  (справа № 750/5745/15-к, провадження № 51-10195км18), суд при розгляді справи повинен забезпечити право сторін на допит особи, яка дає показання, важливі для вирішення справи, і не вправі використовувати позасудові свідчення такої особи. Що стосується судових свідчень особи під час минулого розгляду, то навіть за умови наявності таких свідчень, сторона має право вимагати допиту такої особи під час нового судового розгляду, і в такому випадку суд має вжити всіх необхідних заходів для забезпечення такого права. У той же час, якщо попри всі необхідні заходи забезпечити явку такої особи виявилося неможливим, сторона на доведення своєї позиції може надати суду показання особи, які та давала під час минулого судового розгляду, і сам факт відсутності такої особи під час нового розгляду не може бути підставою для визнання таких її показань недопустимим доказом. Водночас, дослідивши ці показання, суд повинен дати їм оцінку з  огляду допустимості, належності та достовірності, враховуючи, у тому числі, наскільки були забезпечені права сторони під час допиту особи в минулому розгляді. Факт неможливості допиту цієї особи під час нового судового розгляду має враховуватися судом при оцінці достовірності цього доказу у сукупності з іншими доказами у справі.
Як слідує з матеріалів даного кримінального провадження свідок ОСОБА_9 давала показання під час апеляційного розгляду 29 серпня 2019 року (попередній розгляд), під час якого сторона захисту запитань до свідка не мала. Під час нового апеляційного розгляду  судом було задоволено клопотання прокурора про виклик у судове засідання свідка ОСОБА_9 , яке було задоволено судом (т. 6, а. с. 138-143). Проте свідок не з`явився за викликом суду у судове засідання. Також стороною обвинувачення вживалися заходи щодо встановлення місцеперебування свідка   ОСОБА_9 та було з`ясовано, що остання перебуває за межами України (т. 6, а.с. 155-162). Тому у судовому засіданні 23 березня 2023 року, за участі сторони захисту, було задоволено клопотання прокурора про дослідження аудіозапису судового засідання, під час якого ОСОБА_9 давала показання суду. В подальшому вказані показання були визнані судом допустимими та покладені в основу обвинувального вироку.
За наведеного та з урахуванням викладеного висновку Верховного Суду з даного питання, доводи захисника про порушення апеляційним судом вимог ст. 23 КПК України є безпідставними.
Отже, оцінивши вказані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в момент дорожньо-транспортної пригоди туману не було та вуличне освітлення працювало у звичайному режимі, а видимість була достатньою для того, щоб своєчасно виявити на проїжджій частині потерпілого та уникнути з ним зіткнення.
Оскільки апеляційним судом на підставі перевірених і оцінених доказів були спростовані доводи засудженого та його захисника про наявність в момент дорожньо-транспортної пригоди туману і відсутність вуличного освітлення й встановлено наявність достатньої видимості під час дорожньо-транспортної пригоди, тобуло визнано допустимим доказом і висновок автотехнічної експертизи № 5-01/224 від 25 року 2015 року, яким встановлено, що в заданій дорожній ситуації водій ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог пп.12.2, 12.3 ПДР. При заданих вихідних даних, водій ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом екстреного гальмування в момент виникнення небезпеки для нього. В даній дорожній ситуації дії водія ОСОБА_7 , з технічної точки зору, не відповідають вимогам п.12.3 ПДР України.
При цьому вказаний висновок зроблений на підставі вихідних даних, які містяться в протоколі огляду місця події від 11 липня 2014 року, та здобутих даних за результатами проведеного слідчого експерименту від 12 березня  2015 року.
Слід зазначити, що суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що протокол огляду місця події від 11 липня 2014 року підписаний обвинуваченим ОСОБА_7 , який зауважень чи заперечень стосовно стану дорожнього покриття та наявності туману  не висловлював.
Стосовно посилань сторони захисту про недопустимість як доказів даних, що містяться в протоколах проведення слідчих експериментів за участі  потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_12 , оскільки в них невірно, на його думку, зазначені вихідні дані, то вони є неспроможними. Так, зважаючи на те, що апеляційним судом  було встановлено дослідженими доказами кримінального провадження, що на момент ДТП проїжджа частина  дороги в темну пору доби була освітлена  та  відсутній туман, то суд апеляційної інстанції правильно визнав дані докази допустимим і поклав в основу обвинувального вироку.
Погоджується колегія суддів і з висновком апеляційного суду про те, що протиправна поведінка пішохода ОСОБА_8 , а саме перебування пішохода на проїзній частині дороги, не звільняє водія від виконання вимог ПДР.
Таким чином порушення водієм  ОСОБА_7 п.п. 1.5, 2.3б, 2.9а 12.3 ПДР перебувають в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Стосовно доводів засудженого та захисника про недопустимість як доказу висновку судово-медичного експерта № 198/Е від 23 січня 2015 року з тих підстав, що оригінал медичної документації потерпілого не було вилучено слідчим у встановленому порядку в лікарні, то колегія суддів зазначає наступне.
На підставі статей 3, 56 КПК України потерпілий має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 84 вказаного Кодексу показання потерпілого є процесуальним джерелом доказу.
Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпілий не згоден надати наявні в його розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК України.
Таким чином, законодавець наділив потерпілого правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю для проведення експертних досліджень, а не лише встановив це як обов`язок слідчого щодо витребування таких документів з медичних установ.
У свою чергу з постанови про призначення судово-медичної експертизи від 17 грудня 2014 року вбачається, що слідчим було призначено судово-медичну експертизу та для дослідження експерту було надано історію хвороби ОСОБА_8 №№ 6840 та 1038/2 та його рентген знімки. При цьому доказів незгоди у наданні потерпілим вказаної документації матеріали провадження не містять.
Також є неспроможними доводи сторони захисту щодо недопустимості вказаного доказу з тих підстав, що дана експертизи призначена слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи, оскільки вказані доводи не узгоджуються з викладеним  правовим висновком, наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 (провадження № 13-3кс22).
Відповідно до якого у випадку призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи, суд, вирішуючи питання про допустимість даних висновку експерта як доказів, повинен у межах доводів сторін перевірити, чи призвів спосіб призначення експертизи до порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України. У разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося. 
Касаційна скарга сторони захисту не містить обґрунтувань про те, як відсутність постанови про входження до складу слідчої групи призвела до порушень прав і свобод ОСОБА_7 , передбачених Конвенцією та/або Конституцією України і як позначилися ці порушення на достовірність та повноту відомостей, які містить дане джерело.
Крім того, суд апеляційної інстанції визнав вказаний  доказ допустимим, з чим погоджується і колегія суддів. 
Тому, підсумовуючи наведе, підстав стверджувати, що вказаний доказ є недопустимим, колегія суддів не вбачає.
Таким чином, колегія суддів констатує, що судом апеляційної інстанції була проведена ретельна перевірка посилань захисту щодо недоведеності вчинення засудженим інкримінованого йому кримінального правопорушення  та спростована рядом здобутих та належно оцінених доказів з точки зору достатності  та взаємозв`язку. Зібрані у справі докази у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а доводи захисника про протилежне є непереконливими.
У підсумку, колегія суддів вважає, що апеляційний суд, оцінивши у сукупності всі докази у справі, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності доповнюють один одного та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді апеляційної інстанції, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого йому пред`явлено обвинувачення.
Дії засудженого  ОСОБА_7  за ч.  2 ст. 286 КК України кваліфіковано судом правильно.
Що стосується стану алкогольного сп`яніння 
Так, суд апеляційної інстанції в основу доведеності факту перебування ОСОБА_7 під час керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння поклав результат аналізу № 124 від 11 липня 2014 року, згідно якого, за результатом аналізу сечі ОСОБА_7 виявлено спирт етиловий - 0,42 проміле (т. 2, а.с. 15).
При цьому  даний суд відхилив як доказ   висновок № 161 від 11 липня 2014 року ЦРЛ Києво-Святошинського району, за результатами огляду ОСОБА_7 , оскільки даний висновок з актом огляду до нього, є таким, що містить суперечності щодо стану сп`яніння ОСОБА_7 .
Обґрунтовуючи свої висновки, апеляційний суд послався, що в акті медичного огляду зазначено про те, що у ОСОБА_7 наявний запах алкоголю з порожнини рота. Також, у ньому вказано, що проведено огляд з використанням технічного засобу Алконт 01СУ о 04:45 та о 05:05, згідно якого результат огляду ОСОБА_7 - 0, 4 проміле. Проте, у висновку лікарем встановлено, що ОСОБА_7 тверезий.
Зазначив апеляційний суд і про те, що згідно даного висновку для встановлення чи спростування стану сп`яніння зразки біологічного середовища (крові, сечі) ОСОБА_7 не відбиралися.
Натомість поза увагою апеляційного суду залишилися доводи засудженого про те, що матеріали провадження не містять жодних даних щодо вилучення сечі у ОСОБА_7 та направлення такої сечі на аналіз, хоча сам суд послався, що у ЦРЛ у  Києво-Святошинського району зразки біологічного середовища ОСОБА_7 не відбиралися.
З матеріалів провадження слідує, що акт медичного огляду та висновок лікаря, які складені та підписані одним і тим же лікарем 11 липня 2014 року,містять суперечливі висновки щодо стану сп`яніння ОСОБА_7 , а також у справі  відсутні дані про обставини направлення засудженого для здачі аналізу та отримання зразків біологічного середовища від ОСОБА_7 для аналізу. Виходячи з наведених обставин та презумпції  невинуватості, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави беззаперечно вважати, що ОСОБА_7 під час керування транспортним засобом перебував в стані алкогольного сп`яніння. За таких обставин, з мотивувальної частини вироку апеляційного суду необхідно виключити посилання на перебування ОСОБА_7 під час керування транспортним засобом  в стані алкогольного сп`яніння.
Разом із тим, оскільки колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами провадження належним чином не підтверджено керування ОСОБА_7 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, слід виключити  і посилання на відповідну обставину, що обтяжує покарання засудженому (вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння). 
Щодо доводів порушення таємниці нарадчої кімнати.
Захисник у касаційній скарзі стверджує, що колегія суддів апеляційного суду перебуваючи 10 хвилин  у нарадчій кімнаті не могла технічно виготовити повний текст вироку, який було оголошено сторонам.
Колегія суддів вважає такі доводи неспроможними, оскільки статті 367, 371, 418 КПК України, які передбачають порядок ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті, не забороняють суддям готуватися до судового засідання, зокрема, вивчати матеріали провадження та готувати один чи кілька альтернативних проектів судового рішення до початку судового засідання.
Аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року (справа № 285/3516/17, провадження № 51-999км19), від 28 березня 2023 року (справа № 569/2806/17, провадження 51-255км23). 
Покарання засудженому призначено з дотриманням вимог статей 50, 65, 75 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засудженого, обставин, які пом`якшують покарання.
Крім того, слід зазначити, що з урахуванням інших встановлених апеляційним судом даних про особу засудженого, а також того, що ОСОБА_7 призначено покарання ближче до мінімального згідно санкції ч. 2 ст. 286 КК України з подальшим звільненням його від відбування основного покарання за ст. 75 КК України з випробуванням з вставленням іспитового строком тривалістю 2 роки, то колегія суддів вважає, що виключення обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння не тягне за собою пом`якшення призначеного засудженому покарання засудженому. 
За таких обставин вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 підлягає зміні, а подана касаційна скарга - частковому задоволенню.
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
 
ухвалив:
Касаційну скаргу  засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.                                            
Вирок Київського апеляційного суду від 10 серпня 2023 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обтяжуючу покарання обставину - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
В іншій частині вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                           ОСОБА_3