ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7368/21  Номер провадження 22-ц/814/626/24	Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.
секретар: Андрейко Я.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 
на рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 травня 2022 року у складі судді Шаповал Т.В.
по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товаритсва "Укрнафта" про встановлення факту проживання та визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулась із позовом до АТ «Укрнафта» про встановлення факту проживання та визнання права користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 жовтня 2004 року постановою адміністрації ВАТ БК «Букрос» № 33 було видано ордер № 26 на житлову площу в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 чоловіку позивача ОСОБА_3 та його сім`ї: дружині – ОСОБА_1 та сину ОСОБА_4 , 
Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_2 який весь час мешкає разом з позивачем.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_3 та її старший син ОСОБА_4 також помер.
Вона разом із неповнолітнім сином ОСОБА_2 продовжують проживати з 2004 року у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , яке відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2007 року є власністю ПАТ «Укрнафта».
Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради м. Полтави № 235 від 17 червня 1997 року було дозволено проводити приписку сімей робітників в гуртожитку компанії АТ «Букрос» по АДРЕСА_1 , але з моменту заселення їхня родина не змогла з особистих обставин зареєструватись за адресою, де вони постійно проживають вже майже 18 років. 
У вересні 2021 року вона звернулась до управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації виконкому Полтавської міської ради, але у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 було відмовлено через неподання необхідних документів, а саме рішення суду про визнання права користування житловим приміщенням.
ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , просила встановити факт фактичного проживання на законних підставах в житловому приміщенні у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ними право користування на законних підставах вищевказаною квартирою.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12 травня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
відповідно до положень Глави 4 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку (стаття 129 ЖК УРСР, пункт 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки). Згідно з частиною першою статті 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами по справі між позивачами та відповідачем жодних договорів найму, оренди не укладалося. Також, суду не надано підтвердження здійснення позивачем плати на утримання та проживання в гуртожитку;
судом встановлено, що позивач зареєстрована в гуртожитку, розташованому в АДРЕСА_3 . Позивач не зверталась до відповідача, як власника майна, для надання згоди на проведення реєстрації місця проживання за адресою:  АДРЕСА_1 . Також, позивач наділена правом на оскарження відмови у реєстрації місця проживання, однак  ОСОБА_1 не надала до суду підтвердження того, що вона скористалась таким правом;
правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Судом встановлено, що ПАТ «Укрнафта» жодних прав позивачів не порушило.
Не погодившись з вказаним рішенням  ОСОБА_1  у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього  ОСОБА_2   подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що вони з дитиною були вселені у житлове приміщення на підставі ордеру № 26 на законних підставах та за весь час їх проживання у гуртожитку відповідач не ініціював укладення договору найму або оренди.
Наголошувала на правових позиціях Верховного суду України та постанов Пленуму Верховного Суду України у спірних правовідносинах, а також на рішенні Апеляційного суду Полтавської області від 25.04.2012, яким встановлена правомірність їх проживання у гуртожитку.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Укрнафта» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Позов ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до АТ «Укрнафта» про встановлення факту проживання та визнання права користування житловим приміщенням задоволено.
Встановлено факт постійного проживання та користування на правових підставах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 .
Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2023 року касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укрнафта" задоволено, постанову Полтавського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2007 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 11 грудня 2007 року № 666, нежитлова будівля (гуртожиток кв. 1-15) за адресою: АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ВАТ «Укрнафта».
Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради м. Полтави від 17 червня 1997 року № 235 було дозволено паспортному відділу Київського РВВС проводити приписку сімей робітників в гуртожиток компанії АТ «Букрос» по АДРЕСА_4 та заселити сім`ї згідно приписки.
Позивач у складі сім`ї працівника - заступника начальника цеху ВАТ БК «Букрос» ОСОБА_3 вселилась у квартиру АДРЕСА_2 на підставі ордеру № 26 на житлову площу в гуртожитку ВАТ БК «Букрос», виданого на підставі постанови адміністрації № 33 від 25 жовтня 2004 року та постійно проживає у вказаному житловому приміщенні.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 13 травня 2021 року.
Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 25 квітня 2012 року у справі № 22ц-1690/1159/2012 за апеляційними скаргами ВАТ БК «Букрос» та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 скасовано рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 грудня 2011 року та відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрнафта» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про виселення.
Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 25 квітня 2012 року встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відповідно до ордеру № 26, виданого згідно статті 129 ЖК УРСР правомочною для цього особою, а саме - ВАТ БК «Букрос», надано право на зайняття спірного житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 , у якому вони фактично проживають разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Згідно із заявами про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 жовтня 2021 року головним спеціалістом відділу ведення реєстру територіальної громади Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації відмовлено позивачу у реєстрації місця проживання на підставі підпункту 1 пункту 11 Правил реєстрації місця проживання (особа не подала необхідних документів або інформації).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на законних підставах у житловому приміщенні та визнання права користування житловим приміщенням у гуртожитку відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач - ПАТ «Укрнафта» жодних прав позивачів не порушувало.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
Відповідно до ст. 6 ЖК України, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому законом порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.
Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. 
Статтею 128 ЖК України передбачено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування.
На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (ст. 129 ЖК України).
Відповідно до пункту 1 розділу 2 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена у додатку до Положення, виданого відповідно до статті 129 ЖК, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.
Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення.
Таким чином, житлове законодавство України пов`язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордеру.
Відповідно до ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498 затверджено Примірне Положення про користування гуртожитками (далі Положенн), яке визначає порядок користування гуртожитками: жилою площею, жилими та іншими приміщеннями в них, дія якого поширюється на всі гуртожитки незалежно від форми власності.
Пунктом 3 Положення передбачено, що жила площа в гуртожитках надається: у вигляді окремого жилого приміщення для відособленого користування однієї особи чи сім`ї; у вигляді ліжко-місця для проживання одиноких осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах. Розмір жилої площі, що надається в гуртожитку, не може бути менше ніж 6 кв. метрів на одну особу.
Відповідно до п. 6 Положення на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера.
Згідно з п. 10 Положення наймачі жилої площі в гуртожитку та члени їх сімей, які проживають разом з ними, мають право на своєчасне отримання житлово-комунальних послуг належної якості згідно із законодавством.
Наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані: своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом (п. 11 Положення).
Відповідно до п. 15 Положення особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).
Таким чином, правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).
Проте, в матеріалах справи відсутні докази наявності між сторонами договірних правовідносин, а саме найму (оренди) спірної квартири.
Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.
На осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місця проживання відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
За змістом абз. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України» від 01.11.1996 № 9, при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до п. 18 правил реєстрації місця проживання затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).
З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована в гуртожитку, розташованому в АДРЕСА_3 .
Доказів звернення до відповідача, як власника майна, з приводу одержання згоди на здійснення реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 позивачем до суду першої інстанції надано не було.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених частини 1 статті 13 ЦПК України випадках.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та другастатті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
В апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (пункт 6 частини другої статті 356 ЦПК України).
Згідно ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19).
Відповідно до ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього.
Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі № 279/11692/15-ц (провадження № 61-1233св19) зазначено, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Апеляційний суд усупереч нормам процесуального права, приймаючи зазначені докази, у прийнятті яких було відмовлено судом першої інстанції, не навів мотивів такого рішення та не встановив неможливості своєчасного їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи, необґрунтованості відмови у їх прийнятті, а дійшов передчасного висновку про виділ частини майна у натурі відповідно до висновків експерта від 24 квітня 2018 року № 805/04/18.
Таким чином, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою.
Апелянтом до суду апеляційної інстанції було долучено до матеріалів справи письмові докази, а саме: копію заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до в.о. начальника Нафтогазовидобувного управління «Полтаванафтогаз» ПАТ «Укрнафта» від 03.10.2022 та копію відповіді на заяву ПАТ «Укрнафта» від 31.10.2022. 
Разом з тим, дані докази, які свідчать про відмову ТОВ «Укрнафта» укласти з ОСОБА_1 договір найму (оренди) житла датовані жовтнем 2022 року, тоді як рішення суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного перегляду ухвалено 12 травня 2022 року.
У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18 зроблено висновки про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент ухвалення рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, передусім судів.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не приймає до уваги долучені позивачем до суду апеляційної інстанції нові докази, оскільки на момент ухвалення рішення суду першої інстанції, вказані докази не існували, а були отримані майже через 6 місяців після ухвалення оскаржуваного рішення.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п. 113, 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).
Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено такий висновок, що «якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Враховуючи вищевикладене, з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товаритсва "Укрнафта" підлягає стягненню судові витрати понесені в суді касаційної інстанції у сумі 3632 грн.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 травня 2022 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товаритсва "Укрнафта" судові витрати у сумі 3632 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                        О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

Т. В. Одринська