ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1583/24 Справа № 201/8406/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А.І. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року                         Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів:Гапонова А.В.,Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Драгомерецької А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2023 року за позовною заявою ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа – Акціонерне товариство «Сенс Банк», про скасування арешту майна, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що виконавчий напис нотаріуса, за яким було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на його квартиру у судовому порядку визнано таким, що не підлягає виконанню. Однак, закривши виконавче провадження, ДВС не зняло арешт із його квартири.
Просив скасувати арешт, накладений на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2023 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою  ОСОБА_1 про скасування арешту майна, зобов`язання вчинити дії.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що він втратив статус боржника у виконавчому провадженні з моменту набрання законної сили рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018 року, яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, за яким накладено арешт на майно ОСОБА_1 .. А тому вважав, що справа не може бути розглянута в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Наголошував, що діями ДВС, які не зняли у відповідності до вимог закону з його майна арешт, порушується його право власності, а тому наявні підстави для звернення для їх захисту саме у позовному провадженні шляхом подачі негаторного позову.
В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронних листів та смс-повідомлень із судовими повістками (а.с.48-51), довідка про отримання документів у вигляді повістки в електронному суді (а.с.49) а також рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень із судовими повістками (а.с.53,54)
Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено,що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Соборного ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса)про скасування арешту майна, а саме квартири АДРЕСА_2 .
З інформаційної довідки №248367639 від 16 березня 2021 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається наявність обтяження № 15736578 від 04 серпня 2016 року на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .. Арешт на нерухоме майно було накладено за постановою Жовтневого ВДВС м. Дніпра ГТУЮ Дніпропетровської області від 25.07.2016 року в рамках ВП № 51724193 .
Виконавче провадження № 51724193 було відкрито старшим державним виконавцем Жовтневого ВДВС м. Дніпра на примусове виконання виконавчого напису нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. № 435 від 04 лютого 2016 року про звернення стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_2 та закінчено відповідно до постанови від 16.08.2019 року керуючись п.5 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про визнання виконавчого документу таким що не підлягає виконанню.
Відмовляючи у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позивачем вимоги не можуть розглядатись в рамках позовного провадження, оскільки арешт на його майно було накладено в межах виконавчого провадження, а тому питання про його зняття має вирішуватися у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам процесуального права. 
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Разом із тим, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю 
державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 904/51/19 зазначено: «Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту».
Проте у цій справі з такою вимогою звернувся сам боржник, якому належить іпотечне майно. При цьому з матеріалів справи не вбачається існування спору щодо права власності на це майно у іншої, крім ПрАТ «Компанія «Райз», особи. Тобто посилання останнього у позовній заяві на норми цивільного законодавства щодо захисту права власності не заслуговують на увагу,оскільки ним не визначено особи, яка порушує це право, що свідчить про відсутність спору про право. 
З урахуванням відсутності у цій справі доказів, що підтверджують на виконання якого виконавчого документа приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 56342146, слід зазначити про право ПрАТ «Компанія «Райз» звернутися до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби в порядку частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», якщо цей виконавчий документ виданий на виконання судового рішення, або - до адміністративного суду в порядку частини другої цієї ж статті, якщо він виданий на виконання рішення іншого органу».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 зроблено висновок, що: «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України».
У справі, яка переглядається, встановивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 може захистити свої права як власника нерухомого майна лише у позовному провадженні, колегія суддів відхиляє, оскільки закриття виконавчого, в межах якого накладено арешт на майно позивачки, не позбавляє її права на оскарження бездіяльності державного виконавця в порядку статті 447 ЦПК України.
Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини, їм надано належну оцінку, постановлено законне і обґрунтоване судове рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Інші доводи апеляційної скарги стосуються питань, які підлягають вирішенню під час розгляду спору по суті позовних вимог та зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями через тлумачення процесуального законодавства на свою користь, а також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
За наведених обставин судом першої інстанції на законних підставах відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою про скасування арешту майна, накладеного в рамках виконавчого провадження, за яким ОСОБА_1 був боржником. 
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: