Справа № 465/6259/19                                Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/3402/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 січня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар судового засідання – Марко О.Р.,
з участю – представників апелянтів – адвокатів Слободян Н.А., Попко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року (повний текст рішення складено 29 листопада 2021 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому просив суд:
- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , передати йому ключі від вхідних дверей та вселити його у вказану квартиру;
- встановити наступний порядок користування приміщеннями квартири: виділити у його користування кімнату площею 13,7 кв. м, балкон площею 1,4 кв.м.; у користуванні відповідача залишити кімнату площею 10,1 кв.м; у спільному користуванні залишити кімнату площею 17,0 кв. м, кухню – 8,5 кв. м; ванну кімнату – 2,4 кв. м; вбиральню – 1,2 кв. м; коридор – 9,2 кв. м; вбудовану шафу – 0,4 кв. м; підвал – 2,0 кв. м; балкон ?1,9 кв. м.
Позов мотивований тим, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 20 квітня 2015 року у цивільній справі № 465/7829/13-ц за ним та відповідачем визнано право власності по частині квартири АДРЕСА_1 за кожним. У цій квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , а він з сином проживають за місцем його реєстрації ? квартира АДРЕСА_2 . Квартира, співвласниками якої є він та відповідач, розташована на другому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 40,2 кв.м: 1 кімната площею 17,0 кв.м, 2 кімната – 13,7 кв.м, 3 кімната – 10,1 кв.м; а також кухні – 8,5 кв.м; ванної кімнати – 2,4 кв.м; вбиральні – 1,2 кв.м; коридору – 9,2 кв.м; вбудованої шафи – 0,4 кв.м; підвалу – 2,0 кв.м; двох балконів – 1,4 кв.м та 1,9 кв.м, відповідно. Загальна площа квартири – 65,8 кв.м. Зазначає, що відповідач змінила замок у вхідних дверях, зайняла всі кімнати в квартирі, у зв`язку з чим він не має можливості користуватися своєю власністю та не має доступу до неї. На його прохання надати ключі ОСОБА_1 вказує, що такі у нього є, хоча її твердження не відповідають дійсності, а на його пропозицію продати квартиру та розділити кошти, за які кожен зміг би придбати собі окреме житло, відповідач відмовила.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , передано ключі від вхідних дверей та вселено ОСОБА_2 у спірну квартиру.
Виділено у користування ОСОБА_2 кімнату площею 13,7 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .
У користуванні ОСОБА_1 залишено кімнату площею 10,1 кв.м; підвал площею 2,0 кв.м; балкон площею 1,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .
У спільному користуванні сторін залишено кімнату площею 17,0 кв.м; кухню ? 8,5 кв.м; ванну кімнату ? 2,4 кв.м; вбиральню ? 1,2 кв.м; коридор ? 9,2 кв.м; вбудовану шафу ? 0,4 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами виник спір щодо порядку користування приміщеннями в квартирі, яка належить їм на праві спільної часткової власності. В судовому засіданні відповідачем не надано та судом не встановлено доказів того, що позивач безпідставно звернувся до суду за захистом своїх прав.
Постановою Львівського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено. Скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за змістом статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК УРСР право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають право члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Встановлено, що в спірній квартирі, крім відповідача (співвласника ОСОБА_1 ) також зареєстровані та проживають члени її сім`ї: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Втім, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, в порушення вимог закону не вирішив питання щодо складу осіб, які мають право брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки.
Постановою Верховного Суду від 08 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова касаційного суду мотивована тим, що скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив із того, що у спірній квартирі зареєстровані та проживають члени сім`ї відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яких не залучено до участі у справі, а апеляційний суд позбавлений такої процесуальної можливості. Проте, апеляційний суд не врахував, що: частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ; спір щодо встановлення порядку користування спільним майном є спором між співвласниками, які мають рівні права щодо користування належною їм власністю; інші особи, які мають право користування житловим приміщенням, не є суб`єктами спірних правовідносин і суд не вирішує питання про їх права та обов`язки; право членів сім`ї одного зі співвласників на користування житлом є похідним від його права власності, а тому не можуть обмежувати прав іншого співвласника на користування квартирою. ОСОБА_4 не оскаржував рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. За таких обставин апеляційний суд не звернув уваги, що рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті у разі якщо ним не вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що звернулися з апеляційною скаргою. Тому зробив помилковий висновок про скасування рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та про відмову у задоволенні позову, не переглянув по суті рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
Відтак, під час нового апеляційного розгляду переглядається рішення суду першої інстанції за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 січня 2024 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року – закрито. Поновлено дію рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року.
Ухвала суду мотивна тим, що оскільки ОСОБА_3 як особа, яка подала апеляційну скаргу має лише право користування спірним житловим приміщення, проте не є його співвласником, колегія суддів вважає, що він не є учасником спірних відносин за пред`явленим позовом, тому оскаржуваним рішення питання про його права та обов`язки у цих відносинах не вирішувалось.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що позивач в судовому засіданні зазначав, що до 20 грудня 2020 року перешкоди у користуванні квартирою йому ніхто не чинив, хоча позовну заяву у даній справі було подано до суду у жовтні 2019 року. В чому конкретно полягають перешкоди, які чинить йому відповідач позивач не зміг пояснити, так само як і представити суду докази того, що такі перешкоди зі сторони відповідача мали місце. Зазначає, що судом не було залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які є членами сім`ї відповідачки, зареєстровані та проживають у спірній квартирі. Вважає, що задоволення позовних вимог про визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов осіб, які зареєстровані та фактично проживають у спірній квартирі, та між якими визначений порядок користування квартирою. У цьому зв`язку, судом не враховано висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц та від 19 лютого 2020 року у справі № 755/12779/17. Вказує також на те, що спір вирішено судом без сплати позивачем судового збору в повному обсязі, виходячи із заявлених позовних вимог, а оскаржуваним рішення взагалі не вирішено питання про розподіл судових витрати по справі.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Слободян Н.А., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 квітня 2013 року у справі № 465/7829/13, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2015 року, визнано квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю, що набуте подружжям під час шлюбу. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по частині квартири за кожним.
Спільний син сторін у справі ? ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 .
Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №3994, виданої 07 жовтня 2020 року ЛКП «Південне», в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані 4 особи, а саме: ОСОБА_1 , сини: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , її батько ? ОСОБА_3 .
Спірна квартира загальною площею 65,8 кв. м, житловою площею 40,8 кв. м, складається з трьох житлових кімнат, кухні, а також наявна комора в підвалі.
За положеннями частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
У частині першій статті 405 ЦК України та частині першій статті 156 ЖК України зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок -два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).
У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками». 
У постанові Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі №464/648/18 (провадження № 61-5040св21) вказано, що «ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про можливість встановлення порядку користування спірною квартирою з урахуванням часток співвласників у праві власності на квартиру, виходячи із того, що співвласники мають рівні права щодо користування належною їм власністю, взявши до уваги інтереси кожного із співвласників спірної квартири. […] Відповідачами не запропоновано інших варіантів користування житловими кімнатами. Порядок користування спірною квартирою, запропонований позивачкою, відповідає часткам сторін спору у праві власності на квартиру та не призводить до істотного обмеження прав інших співвласників квартири та осіб, які фактично проживають у ній, зокрема дітей. Слід зазначити, що права дітей на користування житловим приміщенням не можуть обмежувати права співвласника на користування квартирою».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2023 року у справі №760/19865/15-ц (провадження № 61-20309св21) зазначено, що «встановлюючи порядок користування квартирою у запропонований позивачем спосіб, суди попередніх інстанцій врахували баланс інтересів співвласників спірної квартири та осіб, які мають право користування квартирою та дійшли до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, відповідач не запропонував, наполягаючи на неможливості встановлення порядку користування житлом без порушення прав когось із мешканців квартири. Відповідно до статті 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. У цій справі спір стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику по 13,65 кв. м житлової площі на одну особу, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 182/3348/19 (провадження № 61-1084св21). Рішення судів попередніх інстанцій не порушує права членів сім`ї відповідача, її дітей, оскільки останні не є співвласниками майна, у користуванні їх спільним майном».
У постанові Верховного Суду від 31 січня 2022 року в справі № 569/23248/18 (провадження № 61-15478св21) зазначено, що «спір між сторонами виник з приводу встановлення порядку спільного користування житловим будинком. Вирішуючи спір, суд виділяє в користування сторонам спору частини житлового приміщення, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».
У справі, що переглядається, судом касаційної інстанції висловлено такий висновок «спір щодо встановлення порядку користування спільним майном є спором між співвласниками, які мають рівні права щодо користування належною їм власністю; інші особи, які мають право користування житловим приміщенням, не є суб`єктами спірних правовідносин і суд не вирішує питання про їх права та обов`язки; право членів сім`ї одного зі співвласників на користування житлом є похідним від його права власності, а тому не можуть обмежувати прав іншого співвласника на користування квартирою».
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не тягне за собою розгляду справи спочатку (частини перша, сьома статті 53 ЦПК України).
Оскільки в суді першої інстанції учасниками справи та/або ОСОБА_4 не подавалось будь-яких клопотань щодо залучення останнього до участі у справі, оскаржуваним рішенням не вирішено питання про його права та обов`язки, адже такий не є співвласником спірної квартири, колегія суддів відхиляє як безпідставні відповідні доводи апеляційної скарги.
Щодо доводів апеляційної скарги про незалучення до участі у справі ОСОБА_3 , колегія суддів, з огляду на те, що ним подавалось клопотання про його залучення до участі в справі суду першої інстанції, в задоволенні якого відмовлено, а в подальшому ним подано апеляційну скаргу, провадження за якою закрито ухвалою суду апеляційної інстанції 25 січня 2024 року, їх відхиляє, адже відповідь на них надана саме у згаданій ухвалі, при цьому враховуючи, що ОСОБА_1 не наділена відповідними процесуальними повноваженнями діяти в його інтересах.
З огляду на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є членами сім`ї саме відповідачки, а не співвласниками, житлові права останніх оскаржуваним рішенням не порушуються, адже такі можуть бути вирішені за погодженням саме з останньою, а не в межах спору між співвласниками такого житлового приміщення. З тих самих підстав, колегія суддів відхиляє доводи щодо того, що оскаржуваним рішенням змінено визначений порядок користування квартирою. Спір між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з приводу користування спірною квартирою відсутній.
Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновків, викладених в постановах від 18 жовтня 2018 року у справі №756/9713/16-ц та від 19 лютого 2020 року у справі № 755/12779/17, є необґрунтованими, оскільки у вказаних справах інші фактичні обставини, відмінні від обставини справи, що переглядається. Так, у справі №755/12779/17 із пред`явленими позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням, встановлено, що спірне приміщення складається з двох житлових кімнат, а його співвласниками є три особи, при цьому позивачу належить частка у розмірі 3/8, а відповідачу – 1/8. У справі № 756/9713/16-ц за схожого предмету позову спірне жиле приміщення належало п`ятьом особам, по 1/5 частки кожному, та складалося з двох житлових кімнат. Тобто правовідносини у справах № 756/9713/16-ц і № 755/12779/17 та в справі, що переглядається, не є подібними, що виключає можливість застосування висновків, викладених в таких справах у справі, що переглядається.
Щодо аргументів скарги про те, що позивач в судовому засіданні зазначав, що до 20 грудня 2020 року перешкоди у користуванні квартирою йому ніхто не чинив, хоча позовну заяву у даній справі було подано до суду у жовтні 2019 року, а в чому конкретно полягають перешкоди, які чинить йому відповідач позивач не зміг пояснити, так само як і представити суду докази того, що такі перешкоди зі сторони відповідача мали місце, колегія суддів також відхиляє, адже сама наявність у провадженні суду зазначеної цивільної справи свідчить про існуючий спір. У даному випадку факт непроживання позивача у спірній квартирі, не свідчить про відсутність спору між сторонами та не позбавляє позивача права на встановлення порядку користування квартирою як її співвласника.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановивши, що спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності – по частці кожному, а встановлення запропонованого позивачем порядку користування квартирою з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників житлової площі, із урахуванням планування квартири (її площі), не порушує права відповідачки, останньою іншого порядку користування не запропоновано (із зустрічним позовом в межах цієї справи до суду вона не зверталась), врахувавши дійсні взаємовідносини сторін у справі, а також осіб, які проживають у квартирі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог в задоволенні яких відмовлено, учасниками справи в апеляційному порядку не оскаржується.
Аргументи апеляційної скарги про те, що спір вирішено судом без сплати позивачем судового збору в повному обсязі, виходячи із заявлених позовних вимог, а оскаржуваним рішення взагалі не вирішено питання про розподіл судових витрати по справі, хоча і знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, проте такі не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, оскільки можуть бути вирішені шляхом ухваленням самим місцевим судом додаткового рішення, яке є засобом усунення неповноти судового рішення у порядку та на умовах, передбачених статтею 270 ЦПК України.
Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц (провадження № 61-1799св17).
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, підстави для здійснення розподілу судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 30 січня 2024 року.

Головуючий                                                         С.М. Копняк
Судді:                                                                        С.М. Бойко
А.В. Ніткевич