ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року
м. Київ
Справа № 800/330/17
Провадження № 11-171заі23
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачки Усенко Є. А.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Кривенди О. В., Мазура М. В., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.
розглянула в порядку письмового провадження справу № 800/330/17 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа - Громадська рада доброчесності, про визнання незаконним та скасування рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.10.2023 (головуюча суддя Бучик А. Ю., судді Берназюк Я. О., Гімон М. М., Кравчук В. М., Рибачук А. І.),
УСТАНОВИЛА:
1.       Короткий зміст позовних вимог
1.1.         ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому (з урахуванням заяви від 27.02.2018 про зміну предмета позову) просив: 
- визнати незаконним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, відповідач) від 04.07.2017 № 168/вс-17 про визнання його ( ОСОБА_1 ) таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду;
- зобов`язати Комісію в пленарному складі розглянути питання щодо визнання кандидата ОСОБА_1 таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.
1.2.        Позивач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято стосовно нього як кандидата, котрий взяв участь у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, оголошеному ВККС 07.11.2016. Вважає, що це рішення Комісії є незаконним та підлягає скасуванню як таке, що прийняте з порушенням принципу рівності та з проявом щодо нього ознак дискримінації порівняно з іншими конкурсантами (щодо яких також було відмовлено у відкритті дисциплінарного провадження у зв`язку з пропуском строку притягнення судді до відповідальності).
На підтвердження цього доводу позивач посилається на те, що жодних даних про притягнення його, ОСОБА_1 , до відповідальності будь-якого виду немає. Що ж до рішення Вищої ради юстиції від 20.10.2015, у якому хоч і зроблено висновок про порушення ним як суддею Вищого адміністративного суду України норм процесуального права при постановленні ухвали від 09.07.2012 про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 [це рішення згадується в негативному щодо нього висновку Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) та в оскаржуваному рішенні ВККС на обґрунтування висновку про недостовірність його тверджень у пункті 22 розділу ІІ декларації доброчесності судді (твердження, що ним не здійснювалися вчинки, які можуть мати наслідком притягнення до дисциплінарної відповідальності)], але у притягненні його до дисциплінарної відповідальності відмовлено. У зв`язку із цим, як зауважує позивач, підстав для іншого твердження в декларації доброчесності судді немає. Аналогічні відомості зазначені у відповідному пункті декларації доброчесності й іншими суддями, щодо яких Вища рада юстиції відмовила у відкритті дисциплінарного провадження через закінчення строків притягнення судді до відповідальності і щодо яких ВККС як до учасників оголошеного конкурсу негативного висновку не зробила.
1.3.        Позивач стверджує, що рішення ВККС від 04.07.2017 № 168/вс-17 прийнято з порушенням принципу обґрунтованості, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, оскільки Комісією не враховано конституційної гарантії щодо забезпечення судді житлом за місцем роботи та його (позивача) відповідне право.
На час видачі йому ордера на службову квартиру суперечки щодо неї не було; обставини, що свідчили про безпідставне відчуження квартири забудовником іншій особі, йому стали відомі під час оформлення права користування квартирою. Фактично він не набув права користування службовою квартирою (як зазначено й у висновку ГРД), а згодом звернувся із заявами про скасування рішень щодо надання йому квартири, на підставі яких були прийняті відповідні рішення.
Позивач покликається також на те, що службове житло було отримано й іншими суддями, до яких під час конкурсу не було зауважень, які пред'явлені йому.
1.4.        Позивач доводить і те, що оскаржуване рішення прийнято не на підставі закону, оскільки жодна норма не передбачає обов`язку кандидата на посаду судді надавати документальне підтвердження походження грошових коштів, які отримані іншими особами (у випадку позивача - його сестрою).
Про безоплатне користування частиною житлового будинку його сестри ОСОБА_3 він зазначив в електронній декларації.  ОСОБА_3 не є членом його сім`ї, а тому непідтвердження її фінансової спроможності придбати будинок поставлено йому у вину безпідставно.
1.5.        На переконання ОСОБА_1 , оскаржуване ним рішення ВККС підлягає скасуванню також тому, що воно не відповідає принципу розсудливості та добросовісності, оскільки задекларовані ним земельні ділянки та грошові кошти (щодо яких ВККС зробила висновок про його неспроможність у достатній мірі пояснити фінансову можливість їх придбати) він отримав безоплатно на підставі закону (земельні ділянки) та у вигляді заробітної плати і спадку. 
Висновок ВККС про його фінансову неспроможність для набуття статків є протиправним припущенням, яке не підтверджено належними доказами.
Усі задекларовані позивачем готівкові кошти, за його твердженням, відповідають його доходам, отриманим від трудової діяльності в період роботи на посаді судді з 2005 по 2014 роки та спадку; зокрема, його заробітна плата за вказаний період сумарно склала 2 969 609 грн.
1.6.        Позивач звертає увагу, що рішення ВККС від 04.07.2017 № 168/вс-17 обґрунтоване обставинами, які зазначені у висновку, затвердженому ГРД 20.04.2017. Водночас рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2018 у справі № 826/2334/18 визнано протиправним та скасовано висновок про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено ГРД 20.04.2017. Позивач стверджує, що Комісія за будь-яких обставин не повинна була враховувати зазначений висновок ГРД, адже він не був підписаний належним чином - у ньому відсутні дата складання та автор.
1.7.        Наголошує ОСОБА_1 й на порушенні ВККС щодо нього статті 32 Конституції України, яке вбачає у втручанні в право на приватне життя.
2.       Короткий зміст рішення суду першої інстанції
2.1.        Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд, КАС ВС) рішенням від 16.10.2023 у задоволенні позову відмовив.
2.2.        Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення від 04.07.2017 № 168/вс-17, яким ОСОБА_1 визнано таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в Касаційному адміністративному суді, Комісія прийняла у пленарному складі за внутрішнім переконанням її членів, з дотриманням конкурсної процедури відповідно до вимог Конституції та законів України, а також Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03.11.2016 № 143/зп-16 (далі - Положення № 143/зп-16). Оскаржуване позивачем рішення ВККС містить мотиви його прийняття, висновки Комісії зроблені за результатами дослідження матеріалів досьє кандидата на посаду судді, інформації ГРД та пояснень її представника, пояснень позивача, який безпосередньо брав участь у співбесіді. 
2.3.        Суд зазначив, що в межах процедури кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді з урахуванням мети і завдань його проведення обов`язком (повноваженням) Комісії є з`ясування й оцінка всіх аспектів життя та діяльності такого кандидата не лише професійного характеру, але й морально-етичного.
Комісія, враховуючи її правовий статус, повинна визначити, чи відповідає поведінка судді / кандидата на посаду судді основоположним принципам її регламентації, високі стандарти якої визначено, зокрема, у Бангалорських принципах поведінки суддів від 19.05.2006 (схвалені резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 № 2006/23), а також у Кодексі суддівської етики, затвердженому XI черговим з`їздом суддів України 22.02.2013.
2.4.        Касаційний адміністративний суд виснував, що повноваження Комісії стосовно кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними. Оцінювання кандидатів відбувається з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за встановленими законом критеріями, до яких належать компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо), професійна етика, доброчесність. Рішення приймається за внутрішнім переконанням членів Комісії. 
Члени Комісії, оцінюючи встановлені стосовно кандидата на посаду судді обставини, визначаються щодо їх відповідності суспільним уявленням про доброчесність на власний розсуд. Зважаючи на те, що доброчесність є морально-етичною, а не правовою категорією, обставини, що свідчать про недоброчесність кандидата на посаду судді, оцінюються насамперед з морально-етичного погляду. Навіть зовні правомірні та законні дії кандидата можуть оцінюватися як такі, що не узгоджуються з поняттям доброчесності виходячи із загальноприйнятих уявлень до цього поняття, особливо, якщо йдеться про суддю.
Повноваження членів Комісії оцінювати певні факти як такі, що узгоджуються чи не узгоджуються з поняттям доброчесності, є виключними. Ніхто інший, окрім Комісії, не має повноважень оцінювати доброчесність кандидата на посаду судді.
2.5.        Застосувавши підхід Європейського суду з прав людини щодо оцінки правомірності рішень Комісії під час реалізації дискреційних повноважень, відповідно до якого суди повинні проконтролювати, чи не є викладені в них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів (рішення у справах Sigma Radio Television Ltd. v. Cyprus, Putter v. Bulgaria), а також висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 13.05.2020 у справі № 9901/212/19 та від 20.05.2020 у справі № 9901/257/19, зроблені з урахуванням цього підходу, суд першої інстанції зазначив, що висновок про непідтвердження ОСОБА_1 в конкурсній процедурі здатності здійснювати правосуддя у Верховному Суді Комісія зробила на підставі оцінювання конкретних обставин, встановлених щодо позивача в цій процедурі. Позивач ці обставини не заперечує, однак не згоден з оцінкою, яку їм надала Комісія.
2.6.        Суд першої інстанції, перевіряючи обґрунтованість оскаржуваного рішення, взяв до уваги, що Комісія критично оцінила висновок ГРД щодо позивача, відхиливши частину фактів, на які було посилання в цьому висновку як на доказ невідповідності кандидата ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики (ухвалення рішень щодо мирних зібрань). Із частиною інших обставин, зазначених у висновку ГРД, Комісія погодилася, вважаючи, що вони в сукупності свідчать про невідповідність позивача як кандидата на посаду судді Верховного Суду критерію доброчесності. Згідно з висновком суду першої інстанції, під час оцінювання кандидата на відповідність критерію доброчесності Комісія не повинна доводити обґрунтованість сумнівів у доброчесності кандидата. Достатньо, щоб сумнів мав об`єктивну основу та ґрунтувався на фактах (був обґрунтованим). Спростування обґрунтованого сумніву покладається на учасника конкурсу.
2.7.        Оцінивши доводи позивача, суд першої інстанції виснував, що викладені в рішенні ВККС від 04.07.2017 № 168/вс-17 висновки щодо обставин у справі не є довільними чи нераціональними, вони підтверджені доказами і не є помилковими щодо фактів. Оцінюючи ці обставини в сукупності, Комісія, як і ГРД раніше, дійшла висновку, що кандидат ОСОБА_1 не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Верховному Суді. За оцінкою суду першої інстанції такий висновок не видається свавільним чи необґрунтованим і не виходить за межі виключної дискреції Комісії оцінювати кандидатів. 
2.8.        Відхилив суд першої інстанції й довід позивача про дискримінацію щодо нього в конкурсній процедурі (у різному ставленні ВККС до нього порівняно з іншими кандидатами), зазначивши, що оцінювання кандидата є персональним, комплексним і враховує всі обставини в сукупності. Окремі схожі обставини в досьє різних кандидатів необов`язково призводять до однакових рішень, оскільки Комісія враховує ще й інші факти, які стосуються конкретної особи та можуть істотно відрізнятися. 
2.9.        Що ж до твердження позивача, що немає правової норми, якою був би установлений обов`язок кандидата на посаду судді документально підтвердити походження грошових коштів, які отримані третіми особами [у випадку з позивачем - сестрою], Касаційний адміністративний суд вказав, що специфіка конкурсу покладає саме на кандидата, який зацікавлений в отриманні посади судді, обов`язок надати переконливі пояснення (а за потреби й відповідні докази), які усувають сумнів у його доброчесності.
2.10.     Відхиляючи довід позивача, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2018 у справі № 826/2334/18 визнано протиправним та скасовано затверджений ГРД 20.04.2017 висновок про невідповідність його як кандидата на посаду судді Верховного Суду критеріям доброчесності та професійної етики, суд першої інстанції виходив з того, що на час проведення конкурсу висновок був чинним, підлягав включенню до суддівського досьє та дослідженню під час конкурсних процедур. За висновком суду, подальше скасування висновку ГРД не є обставиною, яка може безумовно свідчити, що прийняте відповідачем стосовно позивача за наслідками конкурсу рішення є протиправним.
3.       Короткий зміст апеляційної скарги
3.1.         ОСОБА_1 не погодився з рішенням Касаційного адміністративного суду від 16.10.2023, подав апеляційну скаргу, у якій просить це рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову в повному обсязі.
3.2.        Доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо підстав скасування зазначеного рішення суду, позивач мотивує тим, що воно не відповідає таким вимогам закону, як обґрунтованість та вмотивованість судового рішення, оскільки в ньому викладені лише загальні формулювання стосовно правомірності оскаржуваного рішення відповідача. Згідно з доводами позивача жодних посилань на конкретні докази, їх оцінку, мотиви, з яких докази прийняті судом чи відхилені, як того вимагає стаття 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), у рішенні суду першої інстанції не наведено.
3.3.        Позивач в апеляційній скарзі також стверджує, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, що призвело до порушення його процесуальних прав. 
3.4.        Ще одним доводом в апеляційній скарзі є посилання ОСОБА_1 на тривалий розгляд справи судом.
3.5.        Інші доводи позивача з приводу його незгоди з рішенням суду першої інстанції стосуються обставин, на які покликається ВККС у рішенні від 04.07.2017 № 168/вс-17. Ці доводи за змістом та спрямованістю подібні до зазначених позивачем у позовній заяві, які наведено вище. 
4.       Рух апеляційної скарги
4.1.        Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 15.11.2023 відкрила апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 30.11.2023 призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження.
5.       Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
5.1.        У відзиві на апеляційну скаргу (надійшов до Великої Палати Верховного Суду 01.12.2023) ВККС стверджує, що наведені в скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. 
5.2.        Комісія зазначає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи та надав правильну юридичну оцінку цим обставинам, ухваливши законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
5.3.        Наголошує, що в спірному рішенні ВККС докладно викладені фактичні обставини, які мали значення для оцінювання ОСОБА_1 в конкурсній процедурі на зайняття вакантних посад судді Верховного Суду і які, зрештою, стали підставою для прийняття рішення щодо позивача, а також правові підстави та мотиви саме такого рішення.
5.4.        ГРД не реалізувала свого права подати відзив на апеляційну скаргу позивача.
6.       Обставини справи
6.1.        Суд установив, що з 20.03.2008 ОСОБА_1 є суддею Вищого адміністративного суду України.
6.2.        Рішенням Комісії від 07.11.2016 № 145/зп-16 оголошено конкурс на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду.
6.3.        01.12.2016 ОСОБА_1 звернувся до ВККС із заявою про проведення стосовно нього кваліфікаційного оцінювання для участі в конкурсі на посаду судді КАС ВС за спеціальною процедурою призначення.
6.4.        Рішенням Комісії від 05.12.2016 позивача було допущено до участі в конкурсі.
6.5.        Рішенням ВККС від 11.01.2017 № 2/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 653 кандидатів, допущених до участі в конкурсі на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, зокрема ОСОБА_1 .
6.6.        Згідно з умовами проведення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду позивач проходив кваліфікаційне оцінювання як суддя.
6.7.        За результатами першого етапу кваліфікаційного оцінювання «Складення іспиту» в межах процедури конкурсу до КАС ВС ОСОБА_1 набрав 159 балів та був допущений до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
6.8.        Проведення співбесіди за результатами дослідження досьє під час кваліфікаційного оцінювання кандидата ОСОБА_1 призначено до розгляду на 28.04.2017.
6.9.        20.04.2017 ГРД затвердила висновок про невідповідність кандидата ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики. Висновок ГРД ґрунтується на таких обставинах:
- суддя Мойсюк М. І. у складі колегій суддів Вищого адміністративного суду України (ухвали Вищого адміністративного суду України від 23.09.2014, 30.09.2014, 18.11.2014) залишив у силі судові рішення судів попередніх інстанцій про заборону мирних зібрань [Громадській раді «Конгрес українців Севастополя» біля пам`ятника Тарасу Шевченку в м. Севастополі 24.08.2011; Профспілці підприємців м. Харкова, Харківській обласній організації «Ми - Харків`яни», Харківській обласній організації політичної партії «Народна самооборона», Харківській обласній організації політичної партії «Всеукраїнське об`єднання «Батьківщина» на майдані Свободи в м. Харкові 09.08.2011; проведення мітингу та безстрокової акції протесту на майдані Свободи в м. Харкові 10.08.2011]. Застосування суддею ОСОБА_1 норм права без урахування рішення Європейського суду з прав людини у справі «Верєнцов проти України» (рішення стало остаточним 11.07.2013), згідно з висновком ГРД, є проявом свавілля або грубою недбалістю та може свідчити про залежність ОСОБА_1 від виконавчої влади;
- у декларації доброчесності судді за 2016 рік ОСОБА_1 підтвердив, що не здійснював вчинків, що можуть мати наслідком притягнення його до відповідальності. Однак правдивість такого твердження спростовується рішенням Вищої ради юстиції від 20.10.2015, яким було констатовано порушення цим кандидатом норм процесуального права при здійсненні правосуддя, що може свідчити про наявність ознак дисциплінарного проступку. Підставою для звільнення позивача від дисциплінарної відповідальності згідно із зазначеним рішенням Вищої ради юстиції слугувала та обставина, що встановлений законом строк застосування дисциплінарного стягнення сплинув;
- кандидат ( ОСОБА_1 ) вчиняв дії, спрямовані на отримання службового житла у м. Києві, за наявності серйозних сумнівів, що він потребував поліпшення житлових умов. На обґрунтування таких сумнівів у висновку ГРД наведено інформацію про матеріальні статки ОСОБА_1 та членів його сім`ї, отриману з досьє цього кандидата, а саме: з поданої ОСОБА_1 декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, за 2015 та 2016 роки відомо, що він та члени його сім`ї володіють готівковими коштами в сумах 1 250 000 грн та 1 350 000 грн (в 2015 та 2016 роках відповідно), земельною ділянкою в Обухівському районі Київської області, квартирою площею 69 кв. м у м. Львові, автомобілем «Toyota Camry» (придбано в 2011 році за 317 913,00 грн), а також значною кількістю іншого нерухомого майна. ГРД дійшла висновку, що наведені обставини щодо статків позивача свідчать про те, що він мав об`єктивну можливість придбати житло за власний рахунок і що, вчинивши дії, спрямовані на отримання службового житла, позивач допустив недоброчесну поведінку.
Окрім того, у висновку ГРД наведено інформацію, що кандидат ( ОСОБА_1 ) за 2016 рік задекларував право користування будинком площею 376 кв. м у АДРЕСА_1 , який належить на праві власності його сестрі ОСОБА_3 і який був придбаний у 2015 році за 1 700 770 грн, тоді як дохід ОСОБА_3 за 2012-2016 роки склав 245 699 грн. 
6.10.     Рішенням ВККС від 04.07.2017 № 168/вс-17 кандидата ОСОБА_1 визнано таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в КАС ВС.
6.11.     За результатами голосування (9 проти 3) Комісія дійшла висновку, що доводи ГРД про невідповідність кандидата критеріям доброчесності та професійної етики частково знайшли підтвердження під час процедури кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 в межах конкурсу на зайняття вакантної посади судді Верховного Суду.
6.12.     Такими, що знайшли підтвердження, ВККС визнала доводи ГРД у висновку від 20.04.2017 щодо невідповідності фактичним обставинам тверджень позивача в пункті 22 розділу ІІ декларації доброчесності судді, щодо його недобросовісної поведінки, пов`язаної з отриманням службової квартири за наявності достатнього для придбання житла рівня матеріального забезпечення, а також щодо користування житловим будинком у АДРЕСА_1 без надання переконливих пояснень стосовно фінансової спроможності сестри ( ОСОБА_3 ) придбати цей будинок.
6.13.     Так, Комісія визнала твердження ОСОБА_1 в пункті 22 розділу ІІ декларації доброчесності судді за 2015 рік (хоча у висновку ГРД вказано декларацію доброчесності судді за 2016 рік, докази у справі підтверджують, що фактично йдеться про декларацію доброчесності судді, подану ОСОБА_1 за 2015 рік 01.12.2016) [твердження: «Мною не здійснювалися вчинки, що можуть мати наслідком притягнення мене до відповідальності»] недостовірним, урахувавши, що в рішенні Вищої ради юстиції від 20.10.2015 встановлено порушення суддею ОСОБА_1 норм процесуального права, що призвело до порушення права особи на перегляд судових рішень і що може свідчити про ознаки дисциплінарного проступку. Підставою ж для відмови у відкритті дисциплінарного провадження Вища рада юстиції визнала ту обставину, що передбачений законом строк, протягом якого застосовується дисциплінарне стягнення до судді, сплинув.
У зв`язку із цим ВККС констатувала прояв позивачем недоброчесності та відзначила, що цей прояв мав місце у прямій суперечності з поданою ним декларацією доброчесності судді, що підтверджується рішенням Вищої ради юстиції від 20.10.2015.
6.14.     Щодо висновку ГРД про недобросовісну поведінку ОСОБА_1 , пов`язану з отриманням службової квартири та користуванням житловим будинком в АДРЕСА_1 , Комісія в рішенні від 04.07.2017, пославшись на пункт 4.7 Бангалорських принципів поведінки суддів та Кодекс суддівської етики, зазначила, що суддя має бути обізнаний про свої особисті та матеріальні інтереси конфіденційного характеру та вживати розумні заходи з метою отримання інформації про матеріальні інтереси членів своєї родини; на суддю покладено обов`язок докладати всіх зусиль до того, щоб, на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини, його поведінка була бездоганною.
Дослідивши досьє позивача та його пояснення з приводу отримання службової квартири, Комісія оцінила ці пояснення (твердження) як суперечливі та зробила висновок, що це вказує на недостатнє сприйняття кандидатом обов`язку демонструвати бездоганну поведінку у всіх сферах життя та діяти так, щоб підтримувати впевненість суспільства у чесності носіїв судової влади.
Комісія врахувала інформацію від Національного антикорупційного бюро України, згідно з якою протягом 2012-2016 років дохід ОСОБА_3 становив лише 245 699 грн, тоді як вартість будинку, придбаного нею в 2015 році, становила 1 700 770 грн.
Комісія констатувала, що позивач не заперечував факту користування житловим будинком, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 , однак підтверджуючих документів стосовно права користування цим житлом не надав. Так само як і не зміг пояснити походження коштів на купівлю будинку його сестрою.
У рішенні від 04.07.2017 також зазначено, що кандидат і члени його сім`ї є власниками досить великої кількості готівкових коштів та майна. Фінансову спроможність для набуття цих статків позивач у достатній мірі пояснити не зміг, а лише зауважив, що більшу їх частину отримав у спадок.
6.15.     Дослідивши досьє ОСОБА_1 та його пояснення щодо кожної з обставин, які стали підставою для висновку ГРД про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики, Комісія виснувала, що зазначені вище обставини дають підстави для обґрунтованого сумніву в сприйнятті та утвердженні кандидатом фундаментальних засад професійної етики та доброчесності суддів. 
7.       Норми права, які регулюють спірні правовідносини, та висновки Великої Палати Верховного Суду щодо їх застосування при вирішенні спору в цій справі
7.1.        Відповідно до частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
7.2.        Згідно із частиною першою статті 79 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу.
7.3.        Щодо Верховного Суду (як вищого суду в системі судоустрою відповідно до частини другої статті 17 Закону № 1402-VIII) пунктом 4 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що він створюватиметься як новий орган, до якого судді призначатимуться на конкурсній основі.
7.4.        Частиною другою статті 81 Закону № 1402-VIII передбачено, що на посаду судді Верховного Суду за спеціальною процедурою може бути призначена особа, яка відповідає вимогам до кандидатів на посаду судді, за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у Верховному Суді, а також відповідає одній із вимог, визначених частиною першою статті 38 цього Закону [1) має стаж роботи на посаді судді не менше десяти років; 2) має науковий ступінь у сфері права та стаж наукової роботи у сфері права щонайменше десять років; 3) має досвід професійної діяльності адвоката, в тому числі щодо здійснення представництва в суді та/або захисту від кримінального обвинувачення щонайменше десять років; 4) має сукупний стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) відповідно до вимог, визначених пунктами 1-3 цієї частини, щонайменше десять років].
7.5.        Частинами першою та другою статті 83 Закону № 1402-VIII установлено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.
Кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди (частина перша статті 85 Закону № 1402-VIII).
Комісія за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду ухвалює рішення про підтвердження або непідтвердження здатності такого кандидата здійснювати правосуддя у відповідному суді та визначає його рейтинг для участі у конкурсі (пункт 4 частини п`ятої статті 81 зазначеного Закону). 
Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС (частина п`ята статті 83 Закону № 1402-VIII).
7.6.        Згідно з пунктом 11 частини четвертої статті 85 Закону № 1402-VIII суддівське досьє має містити інформацію [зокрема] щодо дотримання суддею правил професійної етики: а) відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих суддею відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності судді вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки судді правилам суддівської етики.
7.7.        Відповідно до пунктів 16 та 17 розділу ІІІ Положення № 143/зп-16 дослідження досьє полягає у систематизації, аналізі, зборі, уточненні даних досьє судді (кандидата на посаду судді) з метою визначення попередніх показників критеріїв кваліфікаційного оцінювання. Дослідження досьє здійснюється членом Комісії, визначеним для підготовки до розгляду і доповіді справи щодо проведення кваліфікаційного оцінювання стосовно відповідного судді або кандидата на посаду судді.
7.8.        Згідно з пунктом 19 розділу ІІІ Положення № 143/зп-16 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє та складається з таких етапів:
оголошення доповіді за результатами дослідження досьє;
надання судді (кандидату на посаду судді) можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію;
послідовне обговорення з суддею (кандидатом на посаду судді) показників, оцінювання яких потребує уточнення, з метою прийняття остаточного рішення щодо підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідності судді займаній посаді.
Під час співбесіди обов`язковому обговоренню із суддею (кандидатом) підлягають дані щодо його відповідності критеріям професійної етики та доброчесності (абзац третій пункту 20 розділу III Положення № 143/зп-16).
7.9.        Частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII передбачено, що Комісія ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Якщо ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то ВККС може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.
Рішення ВККС про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді є підставою для припинення подальшої участі судді (кандидата на посаді судді) у процедурах, передбачених Законом (пункт 36 розділу III Положення № 143/зп-16).
7.10.     Рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; рішення не підписано будь-ким із складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання; суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків (частина третя статті 88 Закону № 1402-VIII).
7.11.     Застосувавши наведені вище норми права у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення ВККС від 04.07.2017 прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (відповідає критерію правомірності рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень згідно із частиною першою статті 19 Конституції України, пунктом 1 частини другої статті 2 КАС).
7.12.     Так, рішення прийнято Комісією відповідно до її повноважень, визначених законом, за результатами дослідження досьє ОСОБА_1 та проведення співбесіди як передбаченого законом етапу кваліфікаційного оцінювання в конкурсній процедурі на зайняття вакантної посади судді Верховного Суду. При дослідженні досьє Комісія дала оцінку висновку ГРД щодо кандидата, який був доданий до досьє, що відповідає нормам статті 87 Закону № 1402-VIII.
Під час співбесіди позивачу була надана можливість висловитись, зокрема, щодо обставин, які були зазначені у висновку ГРД. Заперечень щодо цього факту позивач не наводить.
7.13.     Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
7.14.     Повноваження Комісії стосовно кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою. При цьому оцінювання кандидатів відбувається з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за встановленими законом критеріями, до яких належать компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо), професійна етика, доброчесність. Рішення приймається за внутрішнім переконанням членів Комісії.
Жоден суб'єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися у здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
Така правова позиція неодноразово була викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 28.08.2018 у справі № 800/294/17, від 26.03.2019 у справі № 800/336/17, від 27.01.2021 у справі № 9901/116/19, від 13.05.2020 у справі № 9901/212/19, від 19.05.2021 у справі № 9901/126/19.
Водночас суд здійснює контроль за дотриманням ВККС вимог закону при проведенні кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді в разі оскарження рішення (дії чи бездіяльності) Комісії. Судовий контроль щодо дискреційних повноважень Комісії надати оцінку кандидату на посаду судді на предмет його відповідності встановленим законом критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС повинен забезпечити, щоб ці повноваження були використані відповідно до мети, з якою вони були надані, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом (запобігаючи всім формам дискримінації), пропорційно (зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване прийняте Комісією рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання). Іншими словами, суд повинен забезпечити, щоб реалізація ВККС дискреційних повноважень при проведенні кваліфікаційного оцінювання не була свавільною.
7.15.     Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
7.16.     Європейський суд з прав людини, досліджуючи межі дискреційних повноважень адміністративного органу, виснував, що суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості актів, які прийняті органом влади, однак все ж таки суди повинні проконтролювати, чи не є викладені в них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі SigmaRadio Television Ltd. v. Cyprus, заяви № 32181/04 та № 35122/05, пункти 156, 157; у справі Putter v. Bulgaria, заява № 38780/02, пункти 47-56; Bryan v. the UnitedKingdom, заява № 19178/91, пункт 44).
7.17.     Суд першої інстанції встановив (і це підтверджується доказами у справі), що позивач не заперечує обставини, оцінка яких ВККС лягла в основу рішення щодо результатів його кваліфікаційного оцінювання, але не згодний з оцінкою цих обставин Комісією.
Фактично ОСОБА_1 просить суд здійснити переоцінку фактів, які стали підставою для визнання його ВККС таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в КАС ВС, а саме: зазначення ним в декларації доброчесності судді відомостей, які не відповідають дійсним обставинам щодо вчинення ним дисциплінарного проступку; претендування на службову квартиру в місті Києві за фінансової спроможності її придбати; непідтвердження права користування житловим будинком сестри та спроможності останньою купити житловий будинок.
Водночас, ураховуючи викладений вище висновок щодо виключної компетенції Комісії щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу, переоцінка судом зазначених фактів знаходиться поза межами судового контролю правомірності рішення ВККС.
7.18.     У зв`язку із цим Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками КАС ВС, що повноваження Комісії стосовно кваліфікаційного оцінювання позивача на посаду судді є дискреційними та належать до виключної компетенції Комісії як уповноваженого органу в системі правосуддя України, та відхиляє доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не дослідив (як зазначено в апеляційній скарзі) ряд суттєвих доказів у справі та не дав їм належної оцінки. Цей довід позивача лежить не у площині вимоги норми частини першої статті 90 КАС щодо всебічного, повного і об'єктивного дослідження судом доказів, а у площині меж судового контролю правильності оцінки ВККС кандидата на посаду судді в конкурсній процедурі, оскільки фактично полягає у вимозі до суду дати іншу оцінку обставинам, покладеним в основу оспорюваного позивачем рішення ВККС.
7.19.     Статтею 62 Закону № 1402-VIII установлено, що суддя зобов`язаний щорічно до 1 лютого подавати шляхом заповнення на офіційному вебсайті ВККС декларацію доброчесності за формою, що визначається Комісією. Декларація доброчесності судді складається з переліку тверджень, правдивість яких суддя повинен задекларувати шляхом їх підтвердження або непідтвердження. У декларації доброчесності судді зазначаються, зокрема, твердження про відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. За відсутності доказів іншого твердження судді у декларації доброчесності вважаються достовірними (частини перша, друга, пункт 4 частини третьої, частина п'ята зазначеної статті).
7.20.     Наведені норми не встановлюють будь-яких винятків з обов`язку судді правдиво засвідчити в декларації обставини, які стосуються його доброчесності, згідно із затвердженою формою декларації. За встановленого в рішенні Вищої ради юстиції від 20.10.2015 щодо ОСОБА_1 факту порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя у ВККС були обґрунтовані сумніви щодо визнання його твердження в пункті 22 розділу ІІ декларації доброчесності судді таким, що відповідає фактичним обставинам.
7.21.     Як уже було зазначено вище (див. пункт 6.13 цієї постанови), висновок ГРД стосується декларації доброчесності за 2015 рік, яка ОСОБА_1 була подана вперше. Відповідно ж до пункту 4 Правил заповнення та подання форми декларації доброчесності судді, затверджених рішенням ВККС від 31.10.2016, у декларації доброчесності судді заповнюються відомості, актуальні станом на 31 грудня звітного року. У разі заповнення декларації доброчесності судді вперше у ній зазначаються твердження щодо обставин, які мали місце упродовж усього життя особи, яка її заповнює. 
7.22.     Доводи позивача про те, що оскаржуване рішення ВККС не містить достатнього обґрунтування, також не можна визнати переконливими, оскільки зміст цього рішення свідчить, що Комісія навела як установлені обставини, які викликали сумнів щодо відповідності позивача стандартам професійної етики і доброчесності, так і аргументи, чому ці обставини викликають такий сумнів.
7.23.     ВККС, ухвалюючи оскаржуване рішення, дослідила інформацію суддівського досьє, заслухала пояснення ОСОБА_1 . Зміст рішення від 04.07.2017 № 168/вс-17 дає підстави стверджувати, що позивачу була надана можливість висловитися щодо обставин, з якими пов`язаний такий висновок Комісії, тобто позивач був почутий Комісією. На користь цього свідчить те, що в рішенні ВККС достатньо вмотивовано незгоду з наданими поясненнями позивача, а також зроблено висновок про неспростування такими поясненнями об`єктивних обставин, щодо яких є інформація в суддівському досьє ОСОБА_1 . 
7.24.     Оскаржуване рішення ухвалено ВККС у пленарному складі членами Комісії, які мали повноваження на проведення кваліфікаційного оцінювання. Заперечень щодо дотримання Комісією встановленої законом процедури кваліфікаційного оцінювання в позивача немає.
7.25.     Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для визнання справедливим доводу позивача, що ВККС допустила втручання в його приватне життя. Як уже зазначено, кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді за критерієм доброчесності включає з`ясування та оцінку всіх аспектів життя і діяльності такого кандидата не лише професійного характеру, але й морально-етичного. Здійснюючи визначені законом повноваження, які водночас є правом та обов`язком, ВККС проводила оцінку позивача як кандидата на зайняття вакантної посади судді Верховного Суду за критерієм доброчесності в контексті оцінки всіх аспектів його життя. Висловлюючи бажання взяти участь у конкурсі, позивач тим самим погодився з умовами конкурсу, в тому числі й щодо проведення стосовно нього перевірки, з'ясування обставин його особистого життя та надання цим обставинам публічності. Позивач також повинен був усвідомлювати, що результат його участі в конкурсі може бути для нього іншим, ніж бажаний, а його оцінка тими, хто був уповноважений проводити конкурс, для цілей конкурсу може бути іншою, ніж позитивною.
7.26.     Відповідно до пункту 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України зазначено, що, вирішуючи питання щодо конфіденційності інформації про особу, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім`ї, Конституційний Суд України виходить з того, що належність інформації про фізичну особу до конфіденційної визначається в кожному конкретному випадку. Перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету в суспільстві.
7.27.     Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25.06.2019 у справі Karl-Theodor Zu Guttenberg v. Germany (заява № 14047/16) зазначив, що з огляду на те, що заявник був відомим громадським діячем, він не міг очікувати на такий самий захист його приватного життя, що й приватна особа, невідома для громадськості.
7.28.     Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25.12.2008 № 1165 (1998) зазначила, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).
7.29.     Відповідно до статей 1-3 Кодексу суддівської етики суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. Суддя [...] не має права використовувати своє посадове становище в особистих інтересах чи в інтересах інших осіб та не повинен дозволяти цього іншим. Суддя має докладати всіх зусиль для того, щоб, на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини, його поведінка була бездоганною.
7.30.     Суддя повинен бути обізнаним про свої майнові інтереси та вживати розумних заходів для того, щоб бути обізнаним про майнові інтереси членів своєї сім`ї. Суддя повинен враховувати, що сімейні, соціальні взаємовідносини чи будь-які інші стосунки та втручання з боку органів державної влади не мають впливати на поведінку судді чи ухвалення судових рішень (статті 18, 19 Кодексу суддівської етики).
7.31.     Дотримання високих стандартів поведінки означає, що суддя повинен добровільно і свідомо відстоювати доброчесність та незалежність судової влади, що, у свою чергу, зумовлює обов`язок сумлінно, чесно і кваліфіковано виконувати призначення носія судової влади. Він також добровільно приймає на себе обмеження, пов`язані з виконанням ним своїх професійних обов`язків, які унеможливлюють створення умов, що викликатимуть сумніви у доброчесності поведінки судді та його безсторонності, незалежності і об`єктивності.
7.32.     Доброчесна поведінка судді має торкатися всіх сфер його життя, у тому числі й матеріальної (майнової) сфери, виявляючи повагу до законів і лояльність до публічних фінансових інтересів держави.
7.33.     У зв`язку із цим слід зауважити, що ВККС у межах процедури оцінювання кандидата на посаду судді не здійснює повноважень антикорупційного чи правоохоронного органу, не вдається до перевірки висновків цих органів, однак надає їм оцінку в контексті здійснення своїх повноважень щодо перевірки кандидата вимогам і стандартам професійної етики та доброчесності в сукупності з іншою інформацією, яка є в суддівському досьє, та поясненнями кандидата на посаду судді з приводу такої інформації.
При цьому ВККС має керуватися метою виключити будь-які сумнівні факти щодо походження майна кандидата, добросовісного декларування кандидатом своїх та членів сім`ї статків або публічної поведінки кандидата не лише з точки зору вимог законодавства, але й з метою зміцнення переконання суспільства у чесності, незалежності, неупередженості та справедливості суддівського корпусу та з огляду на те, щоб, на думку розсудливої, законослухняної та проінформованої людини, поведінка та репутація судді були бездоганними.
Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість доводу позивача, що ВККС безпідставно вимагала, щоб він надав обґрунтовані пояснення щодо фінансової спроможності його сестри ОСОБА_3 купити житловий будинок за 1 700 770 грн у 2015 році при її сукупному доході за 2012-2016 роки 245 699 грн. Велика Палата Верховного Суду не заперечує, що у судді немає обов`язку перевіряти правомірність походження грошових коштів членів сім`ї та/або близьких осіб. Разом з тим висновок Комісії, що позивач не надав підтвердження фінансової спроможності своєї сестри купити будинок, пов`язаний саме з тією обставиною, що позивач проживає в цьому будинку, а об`єктивні дані свідчать про те, що коштів на придбання будинку сестра позивача не мала. Саме цей факт викликав у Комісії сумніви у доброчесності позивача.
7.34.     Що ж до оцінки Комісією поведінки ОСОБА_1 , пов`язаної з отриманням службової квартири, то така оцінка зроблена не у площині права позивача на отримання службового житла, а у площині його поведінки щодо реалізації цього права.
7.35.     У рішенні ВККС навела аргументи, чому отримання позивачем службової квартири викликало у неї сумнів щодо його відповідності посаді судді Верховного Суду. Так, в рішенні зазначено, що згідно з даними декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави, позивач та члени його сім`ї є власниками досить великої кількості готівкових коштів, а також нерухомого та рухомого майна. Комісія виходила з того, що заробітна плата судді Вищого адміністративного суду України є цілком достатньою, щоб придбати житло у м. Києві, зробивши при цьому акцент на тому, що позивач задекларував як свою власність понад 1 млн грн готівкових коштів. 
7.36.     ВККС в рішенні від 04.07.2017 № 168/вс-17 певною мірою пояснила свою позицію щодо результату кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 , зазначивши, що кваліфікаційне оцінювання здійснювалося на зайняття вакантної посади судді Касаційного адміністративного суду, що обумовлювало перевірку кандидата на відповідність найвищим стандартам та вимогам щонайменшого обґрунтованого сумніву в чеснотах майбутніх суддів Верховного Суду.
7.37.     Про виключність такого оцінювання та його цільове спрямування свідчить і та обставина, що, як зазначено в цьому рішенні, висновки Комісії не можуть мати преюдиційного значення та негативно вплинути на проходження кандидатом інших процедур, пов`язаних з кар`єрою судді.
7.38.     При оцінці доводів позивача про застосування до нього під час кваліфікаційного оцінювання дискримінаційного підходу Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.
7.39.     Гарантована статтею 21 Конституції України рівність усіх у правах і свободах означає необхідність забезпечення рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.
7.40.     Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.
7.41.     Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 06.09.2012 № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
7.42.     У рішенні від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що дискримінація означає поводження з особами в різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.
7.43.     Подібний підхід в оцінці правових обмежень застосовує й Конституційний Суд України, висновуючи, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 № 14-рп/2004).
7.44.     Факт дискримінації може бути встановлений, якщо: 1) державний захід, дія чи бездіяльність, які оскаржуються, підпадають під чинність (захист, регулювання, дію) іншого положення закону, яким встановлені певні права та свободи; 2) є відмінність у поводженні проти інших осіб, котрі знаходяться в аналогічній або схожій ситуації (становищі, стані). При цьому поводження з особою, яка заявляє про дискримінаційне ставлення до неї, є істотно (разюче) відмінним і менш справедливим, ніж з іншими особами; підставами для розрізнення є особиста характеристика або статус заявника; інші особи, з якими така особа себе порівнює, знаходяться в аналогічній ситуації, а різниця у ставленні до особи не мотивована притаманною їй певною персональною ознакою.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 15.06.2023 у справі № 800/582/16 (800/515/15).
7.45.     В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що вбачає дискримінацію в різній оцінці Комісією однакових обставин щодо нього та інших кандидатів, які також брали участь у конкурсі до Верховного Суду.
7.46.     Водночас позивач не вказує та, відповідно, не обґрунтовує, наявність у нього певної ознаки (через що саме), яка б могла вплинути на інший, у порівнянні з іншими учасниками конкурсу, підхід ВККС при його кваліфікаційному оцінюванні. Доводи позивача про дискримінаційний характер кваліфікаційного оцінювання щодо нього ґрунтуються на тому, що ВККС не зробила негативного висновку стосовно інших учасників конкурсу, які в рядку 22 розділу ІІ декларації доброчесності судді так само, як і він, стверджували про невчинення діянь, за які можуть бути притягнуті до відповідальності, тоді як рішеннями Вищої ради юстиції щодо них встановлено вчинення дисциплінарного проступку зі звільненням від відповідальності за збігом строку давності. Однак навіть при встановленні такого факту сам по собі він не може бути достатнім для твердження, що Комісія діяла щодо позивача вибірково несправедливо, оскільки кандидати в процедурі конкурсу оцінювалися за сукупністю обставин, інформація щодо яких була в їхніх досьє, та за результатами співбесіди. Таке припущення позивача про порушення його права на справедливе кваліфікаційне оцінювання не можна пов`язувати з дискримінацією.
7.47.     У підсумку, суд першої інстанції цілком обґрунтовано відхилив довід ОСОБА_1 про дискримінаційний характер оскаржуваного ним рішення ВККС.
7.48.     Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач не міг враховувати та використовувати висновок ГРД з метою кваліфікаційного оцінювання, оскільки цей висновок було визнано протиправним та скасовано у судовому порядку (рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2018 у справі № 826/2334/18), не можна визнати обґрунтованими з огляду на таке. 
7.49.     Як уже зазначено вище, ВККС повинна була дати оцінку висновку ГРД щодо позивача, доданого до його досьє. 
Частиною першою статті 87 Закону № 1402-VIII встановлено, що з метою сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворюється ГРД.
ГРД (відповідно до положень частини шостої цієї статті), зокрема, збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає Комісії інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає, за наявності відповідних підстав, Комісії висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.
7.50.     Висновок ГРД, як і інша інформація щодо кандидата в його досьє, підлягає дослідженню Комісією при оцінці кандидата за критеріями професійної етики та доброчесності.
7.51.     Згідно зі статтею 85 Закону № 1402-VIII формування і ведення суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) здійснюються у порядку, визначеному ВККС після консультацій з Радою суддів України.
Суддівське досьє (досьє кандидата на посаду судді) є відкритим для загального доступу на офіційному вебсайті ВККС, за винятком випадків, установлених цією статтею.
7.52.     Порядком формування і ведення суддівського досьє, затвердженим рішенням ВККС від 15.11.2016 № 150/зп-16 (далі - Порядок № 150/зп-16), передбачено, зокрема, що суддівське досьє формується і ведеться з метою використання інформації стосовно судді відповідно до Закону № 1402-VIII.
7.53.     Зміст суддівського досьє становить сукупність визначеної Законом № 1402-VIII інформації про загальні відомості стосовно судді, відомості та документи, пов`язані з кар`єрою судді, ефективність здійснення суддею судочинства, про дисциплінарну відповідальність судді, відповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності, а також іншої інформації щодо відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання (пункт 2.1 Порядку № 150/зп-16).
7.54.     Висновок ГРД підлягає включенню до суддівського досьє невідкладно після його надходження до Комісії (пункт 4.20 Порядку № 150/зп-16).
7.55.     Отже, Законом № 1402-VIII та Порядком № 150/зп-16 визначено обов`язок ВККС використовувати та зберігати в суддівському досьє та досьє кандидата на посаду судді висновок ГРД. Цими нормами не передбачено можливості вилучення висновку ГРД із суддівського досьє та досьє кандидата на посаду судді.
7.56.     Скасування висновку ГРД щодо позивача після завершення процедури кваліфікаційного оцінювання не може бути підставою для скасування оскаржуваного позивачем рішення ВККС, оскільки суд перевіряє правомірність цього рішення з тієї точки зору, що в Комісії мали бути підстави для його прийняття на момент ухвалення. До того ж підставою для скасування висновку ГРД щодо позивача в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2018 у справі № 826/2334/18 визнано перевищення ГРД наданих законом повноважень, а не невідповідність обставин, на які є посилання у висновку, фактичним.
7.57.     У контексті доводів позивача про конфлікт інтересів частини суддів, що входила до складу колегії КАС ВС, яка розглядала справу як суд першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що Верховний Суд створено на підставі Конституції України, а судді зайняли відповідну посаду за результатами конкурсу згідно з процедурою, яка визначена Законом № 1402-VIII, та призначені указом Президента України. У конкурсі на зайняття вакантних посад судді Верховного Суду за власним бажанням брали участь, зокрема, позивач та інші особи. Конкурс на зайняття посади судді Верховного Суду закінчився, результати його оголошені та імплементовані, на час розгляду справи ні позивач, ні судді, які входили до складу колегії суддів, не є конкурентами у будь-якій процедурі. Наявність правовідносин між суддею та органом суддівського врядування (ВККС, Вищою радою правосуддя), якщо суддя розглядає справу з подібними правовідносинами іншого судді із цим органом, не породжує конфлікту інтересів. Це обумовлено тим, що суддя, розглядаючи справу, здійснює правосуддя відповідно до порядку, встановленого нормами КАС. Вичерпний перелік підстав для відводу (самовідводу) судді від розгляду адміністративної справи визначено нормами статей 36, 37 цього Кодексу. Серед цих підстав такої, на яку покликається позивач, немає.
7.58.     Стосовно доводу ОСОБА_1 про безпідставний розгляд судом першої інстанції справи в порядку спрощеного позовного провадження та, як наслідок, неповне дослідження доказів у справі Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
7.59.     Статтею 266 КАС визначено особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, ВККС, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
7.60.     Відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті її правила поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності актів Вищої ради правосуддя, ВККС, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів;
7.61.     Адміністративні справи, зазначені у пунктах 1-3 частини першої цієї статті, розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п`яти суддів (частина друга цієї ж статті).
7.62.     Отже, розгляд судом першої інстанції справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідає нормам процесуального права, тому довід позивача про порушення судом цих норм не знайшов підтвердження.
7.63.     Стосовно доводу позивача про тривалий розгляд справи судом першої інстанції Велика Палата Верховного Суду зазначає, що абзацом другим частини другої статті 317 КАС встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Водночас обставин, які б давали підстави виснувати, що тривалий розгляд справи судом призвів до її неправильного вирішення, не встановлено. Доводів щодо таких обставин позивач не наводить.
Ураховуючи викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду про правильне вирішення Касаційним адміністративним судом цієї справи, порушення процесуальних норм щодо тривалості судового розгляду не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
7.64.     Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду висновує, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, що мають значення для її вирішення, та, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
8.       Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
8.1.        Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
8.2.        На підставі частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
8.3.        Оскільки КАС ВС розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у рішенні висновків, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
9.       Судові витрати
9.1.        Відповідно до частини шостої статті 139 КАС якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
9.2.        Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 242, 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.10.2023 у справі № 800/330/17 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідачка                                                                                                 Є. А. Усенко
Судді:                                     О. О. Банасько                                                         К. М. Пільков
                                                О. Л. Булейко                                                           С. О. Погрібний
Ю. Л. Власов                                                            О. В. Ступак
                                                Ж. М. Єленіна                                                           І. В. Ткач
                                                Л. Ю. Кишакевич                                                     О. С. Ткачук
                                                О. В. Кривенда                                                         В. Ю. Уркевич
                                                М. В. Мазур                                                              Н. В. Шевцова