ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 363/4950/23                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Олійник С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 березня 2024 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
                   судді-доповідача:                       Собківа Я.М.,    
                                 суддів:                        Сорочка Є.О.,  Чаку Є.В.,
   за участю секретаря:                          Керімова К.Е., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови щодо притягнення до адміністративної відповідальності та закриття справи про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови   серії ЕАТ № 7672548 від 05.09.2023 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4  ст. 126 КУпАП.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 січня 2024 року адміністративний позов залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.     
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.  
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін. 
Відповідно до ч. 4  ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього  Кодексу  розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.  
Як убачається з матеріалів справи, 05.09.2023 року о 14 год. 05 хв. інспектором поліції Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенантом Жилою А.О. було винесено постанову про адміністративне правопорушення серії ЕАТ № 7672548 відносно ОСОБА_1 за ч. 4  ст. 126 КУпАП  та призначено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20400 грн. 00 коп.
Вважаючи оскаржувану постанову відповідача протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Відповідно до  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Закон України «Про Національну поліцію», визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Так, згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Згідно з приписами ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно з ч. 4 ст. 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.
За змістом п. 2.1 «а» ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Відповідно до норм ч. ч. 9, 10 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.  Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Слід звернути увагу на те, що за приписами ч. 4 ст.126 КУпАП,  керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
З матеріалів справи вбачається, що постановою серії ЕАТ № 7672548 від 05.09.2023, що винесена інспектором поліції Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенантом Жилою А.О., до ОСОБА_1 за порушення п.2.1. «а» ПДР та вчинення правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 400 грн.
За змістом постанови вбачається, що ОСОБА_1 05.09.2023 о 13:37 за адресою м. Київ, вул. Велика Васильківська 116, керуючи тз здійснив зупинку у смузі для маршрутних тз, позначеного дорожнім знаком 5.11, при цьому був позбавлений права керування ТЗ згідно з рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31.03.2023 справа № 761/2161/23.  
Так, постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 31.03.2023 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1  ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік. Даний факт позивачем не заперечується. 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2023 року постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 31.03.2023 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишено без змін.
Згідно зі ст. 294 КУпАП, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її винесення.
За ч. 2    ст. 317-1 КУпАП, особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права. В силу положень    статті 298 КУпАП,    постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що оскаржувана постанова є незаконною, оскільки йому було невідомо про позбавлення його права керування транспортним засобом та факт керування ним автомобілем не встановлено. 
За змістом ч.ч. 1, 2    ст. 72 КАС України,    доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі показань свідків, письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів.
Згідно ч. 1    ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених    статтею 78    цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2    ст. 77 КАС України    в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 90 КАС України    встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Щодо встановлення факту керування транспортним засобом позивачем TESLA MODEL S, д.н.з. НОМЕР_1 , колегія суддів зазначає наступне.  
Судом апеляційної інстанції було переглянуто відео, надане відповідачем, з якого вбачається: на 00.24 сек позивач вказує: «Зупинився на 5 хвилин», на 00.43 сек позивач вказує: «Зупинився на 30 секунд». 
Колегія суддів звертає увагу на те, що, позивач, вказуючи на те, що він зупинився та чекає сестру, яка попросила позивача її підвезти, та знаходився на водійському сидінні вказує на те, що позивач сам визнав, що він керував даним транспортним засобом та здійснив зупинку. 
Отже факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом є встановленим та доведеним. Відповідно встановлено першу частину діяння, що становить склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4  ст. 126 КУпАП  (керування транспортним засобом).
Щодо позбавлення позивача права керування транспортним засобами, та необізнаності його про даний факт, колегія суддів зазначає наступне.
31.03.2023 Шевченківським районним судом міста Києва було винесено постанову, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1  ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік. Даний факт позивачем не заперечується. На дану постанову суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, яка була прийнята до розгляду. 
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено самим позивачем, йому було відомо про перебіг розгляду його апеляційної скарги, також він був присутнім у судовому засіданні 16.05.2023 року у приміщенні Київського апеляційного суду. 
18.05.2023 року Київським апеляційним судом було винесено постанову, якою апеляційну скаргу позивача було залишено без задоволення. У той же день дана постанова набрала законної сили. У судовому засіданні 18.05.2023 року позивач присутнім не був, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується його розпискою, що підтверджено постановою Київського апеляційного суду від 18.05.2023 року.
Позивач зазначає, що його жодним чином не було повідомлено про винесення вказаної постанови суду апеляційної інстанції (не направлено копію постанови на його поштову адресу, не оприлюднено текст постанови в ЄДРСР), а тому він не був обізнаний про існування вказаної постанови на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення - 05.09.2023 року.
Проте, як вбачається із інформації, наявної у Єдиному державному реєстрі судових рішень, постанова Київського апеляційного суду по справі № 761/2161/23 від 18.05.2023 року про залишення без задоволення апеляційної скарги була оприлюднена 25.05.2023 року. Вищезазначений факт спростовує доводи позивача про те, що вказана постанова суду апеляційної інстанції не була оприлюднена у ЄДРСР.
Крім того, колегія суддів вважає за важливе звернути увагу на посилання скаржника в апеляційній скарзі, що він був не зобов`язаний дізнаватися про рух своєї справи у суді апеляційної інстанції та не порушив своєю бездіяльністю закону.       
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Єврорпейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №759/14068/19.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що станом на 05.09.2023 року позивач був позбавлений права керування транспортними засобами постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 31.03.2023 року по справі № 761/2161/23, яка набрала законної сили 18.05.2023 року після апеляційного перегляду, був зобов`язаний цікавитись перебігом розгляду його апеляційної скарги у Київському апеляційному суді та мав змогу майже за 4 місяці дізнатись про існування постанови від 18.05.2023 року, якою його апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а постанову суду першої інстанції, якою його було позбавлено права керування транспортними засобами строком на 1 рік, - без змін. А тому підстав для задоволення позовних вимог не вбачається. 
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 10 січня 2024 року та не є підставою для його скасування.
Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). 
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 272 КАС України судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Керуючись статтями 229, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.            
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 січня 2024 року залишити без змін.            
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

              Суддя-доповідач                                                                                 Собків Я.М.

  Суддя                                                                                                    Сорочко Є.О.

             Суддя                                                                                                     Чаку Є.В.