ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
28 лютого 2024 року
м. Харків
справа № 643/6965/23
провадження № 22-ц/818/887/24
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря - Носової К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3  на рішення Московського  районного суду м. Харкова від 23 листопада 2023 року, ухвалене суддею Осадчим О.В.,
В С Т А Н О В И В :
У липні 2023 року представник ОСОБА_1 – адвокат Савченко О.О. звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 20.10.2012 сторони перебувають у зареєстрованому Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції шлюбі. Від спільного життя подружжя має двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки. Фактично шлюбні відносини між подружжям припинено, спільне господарство не ведеться, втрачено всі фізичні та духовні зв`язки. Подружжя проживає окремо більше року й шлюбних стосунків не підтримує, шлюб повністю і безповоротно розпався і відновленим бути не може, перебування у шлюбі носить формальний характер. Позивач категорично заперечує проти надання строку для примирення.
Рішенням Московського  районного суду м. Харкова від 23 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу – задоволено. Шлюб, зареєстрований 20 жовтня 2012 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 618, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 – розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що cуд у своєму рішенні вказує на той факт, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача і про те, що примушування до шлюбу не допускається законодавством України. Між тим, вказаний факт свідчить про односторонність судового розгляду та ігнорування позиції відповідача по справі.  ОСОБА_2  заявляє про те, що внаслідок військових дій, вимушеної зміни місця проживання та адаптації у нових умовах, між подружжям були деякі суперечки та тимчасові розлади відносин. У той же час, почуття любові між чоловіком та жінкою і досі не втрачено. Відповідач, зі своєї сторони, прагне до збереження сім`ї.  ОСОБА_2  і досі має теплі почуття любові до своєї дружини. Крім того, він хоче зберегти сім`ю не стільки заради себе, а заради їхніх малолітніх дітей. Вказує, що про усі вищевказані та інші обставини було сказано у суді першої інстанції, наведено низку аргументів, подано клопотання про надання строку на примирення. Не дивлячись на це, судом не було вжито заходів щодо примирення подружжя, не було надано строк на примирення сторін. Зазначає, що судом були допущені порушення, визначені у пп.1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, що є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового. Суд підійшов формально до проведення судового розгляду, ним було встановлено небажання сторін зберегти шлюб без забезпечення їхньої особистої участі у судових засіданнях та з`ясування дійсної позиції кожного із подружжя. Оскільки у сторін є двоє малолітніх дітей 2019 р.н., суд зобов`язаний вчинити усіх дій щодо збереження родини. Відтак, судом було встановлено обставини, які не мали під собою доказів. У той же час надані відповідачем докази та його позицію суд проігнорував.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно  ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя сторін із збереженням шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Так, під час судових засідань представник позивач зазначила, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені, спільне господарство не ведеться, примиритись вона категорично не бажає. У даний час шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому вважає, що шлюб між сторонами потрібно розірвати.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Сторони перебувають у шлюбі, що зареєстрований 20 жовтня 2012 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 618, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
Від спільного життя подружжя має двох малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 , та серії НОМЕР_3 відповідно.
Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Матеріали справи свідчать про те, що у липні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
ОСОБА_1 наполягала на розірванні шлюбу, просила відмовити у задоволенні клопотання про призначення подружжю строку для примирення.
Встановивши, що у даний час шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.
Посилання відповідача ОСОБА_2 на можливість збереження сім`ї самі по собі не може бути підставою для відмови в позові, оскільки позивач ОСОБА_1 заперечує проти збереження шлюбу, не згодна на продовження шлюбу з відповідачем.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.
Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.
Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї.
Отже, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаться на те, що судом не було вжито заходів щодо примирення подружжя, не було надано строк на примирення сторін.
З приводу вказаних доводів колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.
З наведеного вбачається, що застосування строку для примирення є правом суду, а не його обов`язком.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачем, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.
Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки обґрунтованих мотивів, які б свідчили про збереження шлюбних відносин та неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу – відповідач не навів.
Підстав для відмови у позові колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3   — залишити без задоволення.
Рішення Московського  районного суду м. Харкова від 23 листопада 2023 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови виготовлено 07 березня 2024 року.

Головуючий –                                                                Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                О.В. Маміна

                                                                       О.Ю. Тичкова