ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

08 січня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/11388/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 липня 2023 року (суддя Кучма К.С.) 
у справі № 160/11388/23  
за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю,  
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будінвест Інжиніринг»,
про стягнення адміністративно-господарських санкцій,-                                         
                                                    ВСТАНОВИВ:
Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю» звернулося до суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будінвест Інжиніринг», в якому просило стягнути суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2022 рік у розмірі 947646,39 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконано норматив по працевлаштуванню осіб з інвалідністю та самостійно не сплачено адміністративно-господарські санкції, у зв`язку з чим, за ним рахується заборгованість з адміністративно-господарських санкцій у розмірі 947646,39 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 липня 2023 року у задоволенні позовної заяви відмовлено.  
Суд першої інстанції встановив, що відповідно до наявного в матеріалах справи звіту відповідач звітував Центру зайнятості за місцем реєстрації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю по формі №3-ПН. Суд дійшов висновку, що відповідач виконав вимоги Закону №875-ХІІ щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю та інформував, у спосіб встановлений відповідним центральним органами виконавчої влади, відповідні державні органи про наявність таких місць. Доказів, які б свідчили про те, що відповідач безпідставно відмовив у прийнятті на роботу осіб з інвалідністю, які безпосередньо зверталися до нього, або які були направлені до відповідача для працевлаштування, матеріали справи не містять, а позивачем не надано, тому позивач неправомірно нарахував відповідачу суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2022 рік.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Скаржник зазначає, що відповідно до  Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відповідач зобов`язаний сплачувати в безумовному порядку адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. Об`єктом такого правопорушення є зобов`язальні правовідносини відповідача і полягають у необхідності виконання нормативу або самостійної сплати адміністративно-господарських санкцій у визначений Постановою Кабінету міністрів України від 31.01.2007 № 70 термін. Скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про здійснення відповідачем усіх залежних від нього заходів щодо виконання нормативу та працевлаштування осіб з інвалідністю, оскільки повністю не підтверджуються наявними матеріалами справи, адже звіти до центру зайнятості не можуть слугувати єдиним доказом забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, а є обов`язком підприємства , передбаченим ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Суд неправильно визначив предмет спору, який фактично полягає у стягненні суми адміністративно-господарських санкцій та пені, а не зобов`язання відповідача виконати норматив  робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. 
Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, відповідно до поданого відзиву на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване. Відповідач зазначає, що відповідно до наявного в матеріалах справи звіту відповідач звітував Центру зайнятості за місцем реєстрації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю по формі №3-ПН, а саме: водій автотранспортних засобів  4 вакансії; дорожній робітник - 7 вакансій; машиніст укладача асфальтобетону  1 вакансія; машиніст котка самохідного з рівними вальцями  2 вакансії. Проте, потреба в працівниках інвалідах в них не заявлялась.  Також у 2022 році у відповідача працювала 1 особа з інвалідністю: ОСОБА_1 (3 група інвалідності згідно з довідкою до акту огляду МСЕК № 608595 серії 12 АББ), яка прийнята на роботу з 20.02.2020 згідно із заявою від 19.02.2020 та наказом № 11-к від 19.02.2020, повідомленням про прийняття працівника на роботу  та квитанцією № 2 від 19.02.2020). Таким чином, відповідач вважає, що ним виконано норматив щодо належного забезпечення на підприємстві місць для інвалідів у 2022 році, як то правильно встановлено судом першої інстанції. 
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до  ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України  в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1  ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Будінвест Інжиніринг» (код ЄДРПОУ 40130383) відповідно до вимог Закону України  Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»  перебуває на обліку в Дніпропетровському обласному відділенні Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю.
Відповідачем подано до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2022 рік за формою № 10-ПОІ, яка затверджена  наказом Міністерства соціальної політики України № 591 від 27.08.2020.
За даними цього звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу фактично становила у звітній період 325 осіб, відповідно, кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених за вимогами Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», повинна складати 13 осіб. 
Фактично у 2022 році середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, становила 1 особа.
Таким чином, у 2022 році 12 робочих місць, що призначені для працевлаштування осіб із інвалідністю, залишились незайнятими.
Вказаний факт визнаний позивачем як невиконання нормативу та підстава для нарахування відповідачу адміністративно-господарських санкцій в розмірі 947646,39 грн., виходячи з розрахунку розміру середньої річної заробітної плати.
Відповідачем адміністративно-господарські санкції в добровільному порядку сплачені не були.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Згідно з ч.1 ст.17   Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» № 875-ХІІ   з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. 
Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю (ч.3 ст.17  Закону №875-ХІІ ).
Частиною 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Відповідно до ч.5 ст.19 цього Закону № 875-ХІІ в редакції на час виникнення спірних правовідносин виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.
При цьому слід зазначити, що основним місцем роботи є місце роботи, де особа працює на підставі укладеного трудового договору із оформленням трудової книжки та занесенням до неї запису про працевлаштування.
Відповідно до ч.1 ст.20 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим  статтею 19  цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого  частиною першою  статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені  статтею 250  Господарського кодексу України (ч.4 ст.20 Закону  №875-ХІІ).
За правилами ч. 2, 3 ст.19 вказаного Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог  статті 18  цього Закону.
Відповідно ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.
Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Одночасно згідно ст.5 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067-VI від 05.07.2012 держава гарантує у сфері зайнятості додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»  № 875-ХІІ органи державної влади та органи місцевого самоврядування сприяють забезпеченню прав осіб з інвалідністю щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.
До категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать особи з інвалідністю, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (п.6 ч.1 ст.14 Закону України «Про зайнятість населення»).
Відповідно до  ст.18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»  особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна. 
Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.
Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.
Відповідно до п.5 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів,  затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №129, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, основними завданнями Фонду є: 1) фінансове забезпечення заходів щодо соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні; 2) забезпечення в межах своїх повноважень реалізації заходів щодо зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема створення робочих місць.
При цьому суб`єкти господарювання зобов`язані надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.
Відповідно до ч.2 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці беруть участь у здійсненні заходів щодо забезпечення зайнятості населення шляхом, зокрема,: 1) створення умов для реалізації громадянами права на працю; 2) додержання вимог законодавства про працю, зайнятість населення та загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.
Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
З огляду на наведене, обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю  відповідно до встановленого Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.
На роботодавця покладається обов`язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, інформувати про попит на робочу силу (вакансії) органи працевлаштування осіб з інвалідністю.
В свою чергу органи працевлаштування, взаємодіючи між собою та з роботодавцем, забезпечують надання інформаційно-консультаційних послуг щодо працевлаштування осіб з інвалідністю та здійснюють таке працевлаштування.
Отже працевлаштування осіб з інвалідністю не є виключним зобов`язанням роботодавця, яке створює робочі місця для осіб з інвалідністю.
Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що за наведеного вище правового регулювання обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця, натомість вимагає від нього вжиття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, визначених у статті 18  Закону № 875-ХІІ.
З цього приводу суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,  викладені у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 260/554/19, а саме: підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно вжило необхідних заходів по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, їх відмова від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.
Судом встановлено, що в спірному випадку відповідач обов`язки зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю та їх працевлаштування виконав відповідно до вимог чинного законодавства.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до наявного в матеріалах справи звіту відповідач звітував Центру зайнятості за місцем реєстрації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю по формі №3-ПН, а саме:  водій автотранспортних засобів  4 вакансії; дорожній робітник - 7 вакансій; машиніст укладача асфальтобетону  1 вакансія;  машиніст котка самохідного з рівними вальцями  2 вакансії. 
Докази того, що відповідач відмовив у працевлаштуванні осіб з інвалідністю з підстави невідповідності вимогам в матеріалах справи відсутні, сторонами не подані.
Випадків безпідставної відмови відповідачем у прийнятті осіб з інвалідністю на роботу протягом 2022 року не було.
Суд також звертає увагу, що періодичність подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок щодо звітування своєчасно та в повному обсязі. Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив один із залежних від нього, передбачений законодавством, захід для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто дію для недопущення господарського правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №806/1368/17.
Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів, з огляду на приписи Порядку подання підприємствами, установами організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для їх працевлаштування, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, роботодавці подають до центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції  погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем вчинено усіх залежних від нього заходів для виконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю.
До того ж, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що сам по собі факт відсутності працевлаштованих осіб з інвалідністю  відповідно до нормативу ще не є безспірною підставою для відповідальності, оскільки у разі відсутності на обліку таких осіб, які мешкають на території, де здійснює підприємницьку діяльність відповідач, і бажають працювати, не вбачається за можливе виконання законодавчо встановленого нормативу.
Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що  встановлені  ст.20 Закону № 875-ХІІ  адміністративно-господарські санкції за незайняте робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю, не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена  Конституцією України  та  Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання (ст.217 ГК України).
Згідно ч.2-4  ст.217 ГК України  у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб`єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції.
Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Відповідно до ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Таким чином, передбачена  ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»  відповідальність за своєю суттю є господарсько-правовою відповідальністю, підставою для застосування якої є вчинене роботодавцем правопорушення у сфері господарювання. При цьому згідно загальним нормам права елементами правопорушення, зокрема, є вина особи та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діянням і спричиненою таким діянням шкодою.
Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що для стягнення (сплати) передбачених  ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»  адміністративно-господарських санкцій обов`язковою умовою є наявність вини особи в спричиненому нею правопорушенні.
За встановлених у справі обставин  суд апеляційної інстанції  вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в діях відповідача відсутня вина у тому, що на підприємстві за 2022 рік не було виконано норматив по працевлаштуванню осіб з інвалідністю, внаслідок чого на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання такого нормативу.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.
Передбачені  ст. 317 КАС України  підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд                                                     
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 липня 2023 року у справі № 160/11388/23  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.  
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко