У Х В А Л А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
13 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 711/1833/23
провадження № 61-1834ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 жовтня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 09 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_3 , про виділ в натурі частки нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності та
ВСТАНОВИВ:
У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_3 , про виділ в натурі частки нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності.
20 жовтня 2023 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Починок О. І. надійшла заява про забезпечення позову, в якій він просив суд заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно будь-яких органів, а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом (у тому числі шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, внесення до статутного капіталу, передачу володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого обтяження стосовно нерухомого майна тощо) нерухомого майна, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а саме житлового будинку, загальною площею 585,4 кв. м, з гаражем, цокольним поверхом, мансардою та господарськими, побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки з кадастровим номером 7110136400:02:029:0027, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказував, що відповідач, будучи обізнаним про наявність до нього позовних вимог, 30 серпня 2023 року, діючи умисно, подарував частину належного йому нерухомого майна дружині - ОСОБА_3 . 
Така поведінка відповідача направлена на те, щоб шляхом збільшення власників спірного майна ускладнити суду практичну реалізацію поділу будинку та земельної ділянки між сторонами спору, адже разом з позовною заявою позивачем додано висновок експертно будівельно-технічного дослідження
№ 5-7/22 від 17 серпня 2022 року, який розраховувався судовим експертом виходячи з кількості співвласників, яких на той момент було двоє. 
Вважав, що в подальшому відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , демонструючи недобросовісну поведінку, вживатимуть дії на подальше дарування своїх часток у спірному майні третім особам, аби фактично знівелювати вищевказане дослідження судового експерта. У свою чергу, це буде вимагати повторного проведення експертизи та оплати відповідних коштів за її проведення. Велика кількість співвласників у спірному нерухомому майні теоретично може призвести до неможливості технічного поділу відповідного майна.
24 жовтня 2023 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси заяву задоволено.
Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом (в тому числі шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, внесення до статутного капіталу, передачу володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого обтяження стосовно нерухомого майна тощо) нерухомого майна, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а саме житлового будинку, загальною площею 585.4 кв. м, з гаражем, цокольним поверхом, мансардою та господарськими, побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки з кадастровим номером 7110136400:02:029:0027, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання судовим рішенням законної сили.
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виснував, що після звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_1 про виділ в натурі частки з нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та припинення права спільної часткової власності, відповідач подарував частину (39/100) належного йому спірного майна своїй дружині - ОСОБА_3 , яку в подальшому залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Вищевказані обставини дали суду достатні підстави виснувати про існування реальної загрози ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту прав та інтересів позивача, за захистом яких особа звернулася до суду, або невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення.
09 січня 2024 року постановою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 жовтня 2023 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем доведено наявність зв`язку між заходом забезпечення позову у вигляді заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам та нотаріусам, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень) щодо житлового будинку та земельної ділянки, які є предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист її порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів. 
02 лютого 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 жовтня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 09 січня 2024 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова прийнята без урахування правових позицій та висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17. ОСОБА_1 зазначає, що з клопотання позивача та наданих доказів вбачається, що вона не довела суду ймовірність припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може заподіяти шкоди її правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі. 
Не доведено і того, що він та третя особа ОСОБА_3 мають намір вчинити дії, які в подальшому, у випадку задоволення позову, ускладнять захист прав та інтересів позивача без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. 
Вважає необґрунтованим та безпідставним клопотання про забезпечення позову, так як позивачем мотивів клопотання належними та допустимими доказами не підтверджено. 
Суди попередній інстанцій не оцінили обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, не з`ясували співмірності виду забезпечення позову позовним вимогам, не оцінили рівноцінності заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтували необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права і доводи заявника. 
Судом апеляційної інстанції порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) в частині вмотивування всіх доводів апеляційної скарги.
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)  провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 
3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
У відкритті касаційного провадження слід відмовити, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема,
з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом
в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі 
№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі 
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Судами в оскаржуваних рішеннях встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про виділ в натурі частки нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності, предметом спору є житловий будинок, загальною площею 585,4 кв. м, з гаражем, цокольним поверхом, мансардою та господарськими, побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка з кадастровим номером 7110136400:02:029:0027, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виснував, що після звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_1 про виділ в натурі частки з нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та припинення права спільної часткової власності, відповідач подарував частину (39/100) належного йому спірного майна своїй дружині - ОСОБА_3 , яку в подальшому залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Вищевказані обставини дали суду достатні підстави вважати, що існує реальна загроза ускладненню чи унеможливленню ефективного захисту прав та інтересів позивача, за захистом яких особа звернулася до суду, або невиконанню чи утрудненню виконання можливого судового рішення.
Під час вирішення питання про застосування заходів забезпечення позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, внаслідок повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зробив правильний висновок щодо обґрунтованості доводів сторони позивача щодо наявності обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.
Застосування заходів забезпечення позову у справі шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом (в тому числі шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, внесення до статутного капіталу, передачу володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого обтяження стосовно нерухомого майна тощо) нерухомого майна, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а саме житлового будинку, загальною площею 585.4 кв. м, з гаражем, цокольним поверхом, мансардою та господарськими, побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки з кадастровим номером 7110136400:02:029:0027, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно призводить до обмеження прав відповідача як власника майна, проте зазначені доводи касаційної скарги спростовуються тією обставиною, що цивільний процесуальний закон передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову, зокрема шляхом заборони вчиняти певні дії (стаття 150 ЦПК України).
З огляду на предмет спору та наявність у сторони позивача обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановив, що обраний позивачем вид забезпечення позову відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами.
Необхідність застосування такого заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені як судом першої інстанції, так
і апеляційним судом, та, в свою чергу, свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення прав позивача.
Отже, забезпечення позову в обраний позивачем спосіб є співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання
в майбутньому рішення суду.
Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, необґрунтовані, оскільки не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом вимог статті 6 Конвенції є необґрунтованими, оскільки, постановляючи оскаржувану ухвалу, апеляційний суд діяв у межах наданих йому цивільним процесуальним законодавством України повноважень, з додержанням вимог міжнародного законодавства та згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним
і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Верховний Суд є судом права і його повноваження визначені статтями 400, 409 ЦПК України.
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду 
м. Черкаси від 24 жовтня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 09 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_3 , про виділ в натурі частки нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             О. М. Ситнік
                                                                                                                         Є. В. Петров

                                                                                                                          В .В. Пророк