Унікальний номер справи 761/8593/20
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/7034/2024
Головуючий у суді першої інстанції Н. В. Пономаренко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
 
Постанова
   Іменем      України
 
28 лютого 2024 року                                                                                                         місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Авєлін А. О.
 
сторони
 
позивач                                           ОСОБА_1 
відповідач                                       Комунальне підприємство «Київблагоустрій» 
                                                         виконавчого органу Київської міської ради (Київської                                                                   міської державної адміністрації)
відповідач                                       Департамент територіального контролю міста Києва                                                                   виконавчого органу Київської міської ради (Київської                                                                   міської державної адміністрації)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Пономаренко Н. В., в примішенні Шевченківського районного суду м.Києва.
 
у с т а н о в и в :
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до КП «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (яке 13.07.2023 змінило назву на Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві власності належав індивідуальний гараж площею 18,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .  Право власності на гараж було набуте на підставі договору купівлі-продажу гаража, посвідченого 10 серпня 2001 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. (зареєстровано в реєстрі за № 5830). 17 жовтня 2018 року стало відомо про наміри КП «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації знести вказаний гараж, як самовільно встановлений об`єкт благоустрою. Підставою для знесення гаража став лист-доручення Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради № 064-7557 від 11.10.2018, на підставі якого було доручено вжити заходів щодо демонтажу самостійно встановлених елементів благоустрою (гаражів), визначених у таблиці до вказаного доручення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем вказано, що з метою запобігання знесенню гаража він 17 жовтня 2018 року звернувся до Департамента із заявою щодо незаконності дій по знесенню гаража, до якої додавкопії правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно. Цього ж дня, вінзвернувся із заявою про скоєння злочину до Шевченківського Управління поліції ГУНП в м. Києві. З метою отримання інформації про результати розгляду заяви позивача, представником позивача до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві направлено адвокатський запит № 24 від 28.10.2019відповідь на вказаний адвокатський запит станом на 13.03.2020 представником позивача не отримано, що позбавляє позивача можливості долучити вказані матеріали до позовної заяви. З метою документальної фіксації технічного стану гаражу та визначення його ринкової вартості того ж дня, 17 жовтня 2018 року, позивачем було залучено суб`єкта оціночної діяльностіТОВ «АВАНТІ-ГРУП». Гараж було оглянуто оцінювачами та проведено фотофіксацію об`єкту оцінки 17 жовтня 2018 року. Незважаючи на звернення позивача до Департамента та до правоохоронних органів з приводу незаконних спроб знесення КП «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації гаража, який належить позивачу на праві власності, останній булознесено КП «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі вищезазначеного листа-доручення № 064-7557 від 11.10.2018. У відповідь на заяву від позивача від 17.10.2018, Департаментлистом за вих. № 064-064/ОП/М-688-1855 від 26.10.2018інформував, що ним не видавалась контрольна картка на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення у зв`язку із встановленням гаража за зазначеною адресою та проігноруованотой факт, що гараж належав позивачу на праві власності із 2001 року в якості об`єкту нерухомого майна, що підтверджувалося доданими до заяви правовстановлюючими документами.
Також позивач вказав, що у зв`язку із винесеннямнезаконного доручення за № 064-7557 від 11.10.2018 про знесення належного позивачу нерухомого майна, не зважаючи на факт надання позивачем правовстановлюючих документів на нерухоме майно, позивачу завдано майнової та моральної шкоди, яка полягає у знищенні належного йому на праві власності гаража та ігноруванні прав позивача, як власника нерухомого майна. Зазначає, що Департаментне мав права давати доручення на знесення, а КП «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не мав права зносити гараж навіть при відсутності у відповідачів відомостей про його власника. Позивач вважає, що розмір завданої шкоди повинен відповідати ринковій вартості знищеного нерухомого майна, визначеній на час його знищення, та яка згідно висновку про вартість майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «АВАНТІ-ГРУП» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності Фонду державного майна України № 154/16 від 19.02.2016р.) станом на 17 жовтня 2018 року склала 303 100,00грн. Розмір моральної шкоди, спричиненої незаконним і свавільним знищенням майна позивача, цинічним ігноруванням його прав, як власника нерухомого майна, позивач оцінює у 300 000,00грн.
У зв`язку із наведеним, позивач просив суд стягнути солідарно із відповідачів на свою користь 303 100,00 грн матеріальної шкоди та 300 000,00 грн моральної шкоди, завданої у результаті незаконного знищення шляхом знесення належного позивачу нерухомого майна - капітального гаража по АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, порушивши принцип на ефективний захист, закріплений у ст. 2 ЦПК України, оскільки позивачем були вчинені дії щодо повідомлення Департамента щодо незаконності дій по знесенню належного йому на парві власності гаража. Вважає, що у позовній заяві викладені достатні доводи, які підтверджені належними доказами, що свідчать про незаконність дій відповідачів щодо знесення гаражу, про що позивач своєчасно повідомив Департамент. У свою чергу відповідач, який здійснював знесення нерухомомого майна, повинен був усвідомлювати незаконність своїх дій. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Верховський О. В. підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.
Представник відповідача КП «Київблагоустрій»виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Нікішина О.М. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне та обґрунтоване, з підстав, зазначених у запереченнях на апеляційну скаргу позивача.
Представник відповідача Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Рябоконь В. В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне та обґрунтоване, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на апеляційну скаргу позивача.
Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною першоюстатті 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною першоюстатті 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК Українипередбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року Європейський суд з прав людини визначив основні критерії, згідно з якими необхідно оцінювати дотримання вимог статті 1 Першого Протоколу до Конвенції ЄСПЛ у справах, що стосуються втручання в майнові права особи: чи мало місце втручання у майно в розумінні Конвенції; чи було втручання законним в контексті положень національного законодавства; чи переслідувало втручання мету, спрямовану на задоволення інтересів суспільства; чи було втручання у право власності справедливим, тобто чи було дотримано «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.
Подібні висновки щодо застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції містяться також у рішеннях ЄСПЛ у справах «Стретч проти Сполученого Королівства», «Рисовський проти України», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Спорронг та Льонротт проти Швеції», «Беєлер проти Італії», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови».
Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві власності належав індивідуальний гараж площею 18,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається із договору купівлі-продажу гаража, посвідченого 10 серпня 2001 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстровано в реєстрі за № 5830.
26 вересня 2018 р. інспектором КП «Київблагоустрій» складено Припис №1815303, згідно якого виявлено самовільне розміщення тимчасової споруди поблизу будинку АДРЕСА_1 . 
На підставі Правил благоустрою м. Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008р. №1051/1051 (зі змінами) запропоновано усунути порушення шляхом надання проектно-дозвільної документації на розміщення тимчасової споруди. 
У зв`язку із неможливістю встановити власника виявленої тимчасової споруди (гаражу) на момент проведення перевірки, складений припис № 1815303 від 26.09.2018 року було наклеєно у відповідності до п. 20.2.1 Правил благоустрою м. Києва.
У відповідності із п. 13.3.3 Правил благоустрою м. Києва, рішення про демонтаж самовільно розміщеної (встановленої) малої архітектурної форми, тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, об`єкта сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі приймається Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), районними в місті Києві державними адміністраціями, Департаментом промисловості та розвитку підприємництва (щодо об`єкта сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі).
Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є контролюючим органом у сфері благоустрою міста, приймає рішення про демонтаж самовільно встановлених елементів благоустрою та вживає відповідні заходи примусового характеру.
Судом встановлено, що Департамент міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) доручив КП «Київблагоустрій» невідкладно вжити заходів шляхом демонтажу вказаного елементу благоустрою - (доручення) № 064-7557 від 11 жовтня 2018, зокрема: споруди поблизу будинку АДРЕСА_1 (гараж). 
У подальшому було здійснено демонтаж тимчасової споруди (гаражу), про що складено акт проведення демонтажу, та окремі елементи споруди (гаражу) перевезені на майданчик тимчасового зберігання.
Звертаючись до суду із даним позовом позивач вказуває на те, що належний йому на праві власності гараж було знесено через незаконні дії відповідачів, що завдало йому матеріальної та моральної шкоди.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності належними і допустимими доказами факт завдання позивачу як моральної так і матеріальної шкоди незаконними діями (рішеннями) відповідачами, причинно-наслідковий зв`язок між такими незаконними діями відповідача та настанням тих негативних наслідків про які вказує позивач у позові. Також суд вказав, що незгода позивача з вказаним приписом №1815303 від 26.09.2018 та доручення №064-7557 від 11.10.2018, які він вважає юридично нікчемними, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому матеріальноі та моральної шкоди, при цьому самого рішення про яке вказує позивач у позові, матеріали справи не містять.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами з огляду на таке.
Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першоюстатті 15 ЦК Українипередбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначенихзаконом випадках.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами першою, другоюстатті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої-третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України.
Так,за правилами частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
Тобто цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Аналіз нормЦК Українищодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17, від 15 липня 2021 року у справі №520/4080/16, від 27 жовтня 2021 року у справі № 461/484/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 161/7881/20.
Згідно з частиною першоюстатті 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом статті 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Статтею 1173 ЦК Українипередбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі статте 1174 ЦК Українишкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК Українипотрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що саме незаконні  рішення, дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей1167, 1174 ЦК України.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме незаконні дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (стаття 1190 ЦК України).
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК Українидоказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з наведених елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Підставами для виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК Україниє наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача і причинний зв`язок між його діями та шкодою, і ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 757/63349/19-ц, від 10 серпня 2021 року у справі № 761/17150/19, від 09 листопада 2022 року у справі № 757/23946/21-ц.
Статтею 1192 ЦК Українивизначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно достатті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд, врахувавши наведені норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивач не надав доказів на підтвердження заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди саме протиправними діянням (рішеннями) відповідачів.
Оскільки позивачем не було реалізовано свого права на оскарження рішення (дій) відповідачів щодо знесення гаража, винесення припису №1815303 від 26.09.2018 та доручення №064-7557 від 11.10.2018, відтак ОСОБА_1 не було надано суду доказів на підтвердження незаконності дій відповідачів щодо знесення гаража, належного позивачу, а голослівна незгода позивача із діями та рішеннями відповідачів не свідчить про завдання йому матеріальноі та моральної шкоди сма протиправними діями (рішеннями) відповідачів та не підтверджує протиправність поведінки відповідачів (їх рішень, дій), причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (рішеннями) відповідачів та вини заподіювача шкоди (відповідачів).
Та обставина, що позивачем було подано до поліції заяву про вчинення злочу не є належним способом захисту свого права власності у даних правовідносинах, оскільки таке право підлягало б захисту шляхом звернення до суду із відповідним адміністративним позовом (в порядку адміністративного судочинства), під ча розгляду якого підлягало б надання оцінки судом  діям, рішенням відповідачів, бездіяльності Департаменту щодо звернення позивача із заявою з повідомленням про наявність у нього права власності на об'єкт нерухомості.
За вказаних обставин суд дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу шкоди, про яку він зазначає у позові.
Посилання апеляційної скарги на статті 1173, 1174 ЦК Україниє необґрунтованими, оскільки підстав, передбачених частиною другою статті 1167 ЦК України, якою передбачено відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, судом не встановлено, а позивач своїх вимог не довів, що є його процесуальним обов`язком. Всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами  заподіяння йому шкоди саме протиправними діями(рішеннями)відповідачів, так і наявності причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діями (рішеннями) відповідачів. В даній справі не є предметом спору протиправність дій та рішень відповідачів, а тому суд в цій справі (дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства) не має можливості  перевірити законність таких дій і рішень відповідачів щодо знесення гаража позивача, оскільки таких позовних вимог в цій справі не заявлено. Будь - яких доказів на підтвердження протиправності дій та рішень відповідачів, що потягли за собою знесенням гаража заподіяння шкоди, позивач суду першої і апеляційної інстанції не надав.  
Отже, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю, так як матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем було оскаржено припис № 1815303 від 26 вересня 2018 року та доручення Департаменту міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №064-7557 від 11.10.2018, як форми рішень суб`єктів владних повноважень, у встановленому законом порядку.  Такі рішення та дії відповідачів позивачем не оспорювались.
При цьому у справі, що переглядається, ОСОБА_3 не заявляв позовних вимог про визнання дій чи бездіяльності відповідачів протиправними.
Отже, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване  рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Колегія суддів зауважує, що порушене (на думку позивача) право позивача першочергово підлягає захисту шляхом оскарження в судовому порядку рішень та дій суб`єктів владних повноважень, у встановленому законом порядку.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що строною позивача не доведено належними та допустимими доказами факту завдання позивачу матеріальної шкоди незаконними діями (рішеннями ) відповідачів, а незгода позивача із діями відповідачів не свідчить про завдання позивачу матеріальної та моральної шкоди саме протиправними діями (рішеннями) відповідачів, не підтверджує протиправність поведінки відповідачів, причинного зв`язку між шкодою, протиправною поведінкою відповідачів та вини заподіювача шкоди.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги заперечення відповідачів щодо відсутності підстав для задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для відхилення доводів позивача. 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Оскільки суд апеляційної інстанції відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, тому понесені ним витрати по сплаті судового збору за апеляційне оскарження рішення суду не підлягають відшкодуванню відповідачами.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 22 березня 2024 року.

Судді
  Л. Д.  Поливач
 
    А. М.  Стрижеус
 
О. І.  Шкоріна