УХВАЛА
23 січня 2024 року
м. Київ
справа № 149/1329/23
провадження № 61-224ск24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру зайнятості, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  у квітні 2023 року звернувся до суду з позовом до Вінницького обласного центру зайнятості (далі - ВОЦЗ), третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 31 січня 2023 року № 336-к про звільнення, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, поновити на посаді директора Хмільницької філії ВОЦЗ з 01 квітня 2023 року та стягнути з ВОЦЗ на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2023 року до дня поновлення на роботі.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 вказував, що з 15 січня               2007 року позивач працював директором Хмільницького міськрайонного центру зайнятості. В подальшому, 03 травня 2018 року позивача переведено на посаду директора Хмільницької міськрайонної філії ВОЦЗ. 20 грудня 2022 року ВОЦЗ прийнято наказ № 285 «Про утворення філій Вінницького обласного центру зайнятості» та вирішено утворити відокремлені підрозділи - філії ВОЦЗ, серед яких утворено Хмільницьку філію ВОЦЗ та затверджено положення про неї. Наказом           від 20 грудня 2022 року виконання обов`язків директора філії покладено на              ОСОБА_3 до призначення керівника філії.
Позивач вказував, що цим наказом його фактично усунуто від виконання обов`язків керівника Хмільницької міськрайонної філії. Наказом ВОЦЗ від 11 січня 2023 року          № 48-к попереджено працівників Хмільницької міськрайонної філії про зміни в організації праці, які пов`язані із припиненням філії шляхом її ліквідації та про можливе вивільнення, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності та штату. Також вирішено запропонувати працевлаштування на наявні вакантні посади. 30 січня 2023 року позивача попереджено про можливе звільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з припиненням Хмільницької міськрайонної філії ВОЦЗ шляхом її ліквідації.
ОСОБА_1 зазначав, що 31 березня 2023 року йому запропоновано працевлаштування на дві посади, а саме кар`єрного радника відділу кар`єрного працевлаштування Вінницької філії ВОЦЗ, на період відпустки по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку основного працівника та посаду провідного фахівця з профорієнтації відділу кар`єрного консультування Вінницької філії ВОЦЗ, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника, від яких позивач відмовився, оскільки вони нерівноцінні тій посаді, яку він обіймав на момент звільнення. Наказом відповідача від 31 березня 2023 року № 336-к позивача звільнено з посади директора Хмільницького міськрайонної філії ВОЦЗ з 31 березня 2023 року у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
Позивач вважав вказаний наказ незаконним та необґрунтованим, оскільки йому не запропоновано всі наявні вакантні посади, які з`явились за період з 30 січня                     2023 року до 31 березня 2023 року, у тому числі посаду директора філії, що є порушенням частини третьої статті 49-2 КЗпП України, а запропоновані дві посади є тимчасовими та робоче місце яких знаходиться у іншій місцевості. Відповідачем на посаду директора новоствореної Хмільницької філії ВОЦЗ прийнято ОСОБА_4 , який до працевлаштування на дану посаду у ВОЦЗ не працював. Таким чином, відповідач при бездоганному багатолітньому виконанні посадових обов`язків директора при ліквідації філії та утворенні нової, не запропонував позивачу посаду директора, порушивши цим право його на працю, а тимчасове покладення обов`язків директора на заступника ОСОБА_3 , на думку позивача, свідчить про навмисне невиконання відповідачем передбаченого обов`язку по працевлаштуванню позивача.
Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області рішенням від 15 серпня                2023 року у задоволенні позову відмовив.
Вінницький апеляційний суд постановою від 28 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2023 року залишив без змін.
28 грудня 2023 року  ОСОБА_1 подав до суду касаційну скаргу на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі незначної складності, тобто рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних          на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах                з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно                до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження,     та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2023 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься          до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків з цієї категорії спорів, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Урахувавши предмет позову, оскаржувані судові рішення, прийняті у такій справі,     не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої     статті 389 ЦПК України.
З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені          у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не зазначені, суд під час вивчення касаційної скарги такі винятки самостійно не встановив.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах           є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня                   2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини                                            та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку,     а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29,               від 07 липня 2015 року, № 18499/08).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року,                               № 32299/08).
Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи,                           що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення     у справі «Добріч проти Сербії», § 54).
Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня                2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі незначної складності, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі потрібно відмовити.
За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду                     від 28 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру зайнятості, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                       І. В. Литвиненко  
                                                                                                       А. І. Грушицький                          
                                                                                                       Є. В. Петров