ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 р.	Справа № 520/29679/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Токар А.В.
                                             представника позивача: Омельницької Т. В.
                                               представника відповідача: Зеленохатова В. В.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 15.12.23 у справі № 520/29679/23
          за позовом     ОСОБА_1  
          до   Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України       
          про визнання протиправним та скасування індивідуального акту суб`єкта владних повноважень,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України  (далі за текстом також – відповідач, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просила визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 29.06.2023 за № 195725-2405-2030-UA63120270000028556.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2023 року позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, містить висновки, які не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає про неврахування судом першої інстанції того, що на момент прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення, а саме станом на 29.06.2023, акт законодавства, який визначав розмір коефіцієнту, що характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), не діяв у зв`язку із втратою чинності акта законодавства, який його визначав; іншого нормативного акту, який би встановлював такий коефіцієнт в тому ж самому розмірі, прийнято не було; отже, застосовуючи у формулі розрахунку податкового зобов`язання в якості однієї із складових відповідного коефіцієнту, який вже втратив чинність на дату розрахунку, орган влади діяв протиправно та всупереч положенням ст. 58 Конституції України. Просить урахувати, що застосування відповідачем коефіцієнту (Кф) в розмірі 3 % до визначення позивачу податкового зобов`язання із податку на землю із земельної ділянки площею 0,15664 га за адресою: АДРЕСА_1 як такої, що використовується суб`єктом господарювання, - є неправомірним, оскільки позивач не є суб`єктом господарювання та не здійснює будь-яку підприємницьку діяльність, в тому числі торгівельну, в нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_1 літ. А-1 заг. пл. 1318,7 кв. м., літ. Б-1 заг. пл. 244,1 кв. м., за якими здійснено нарахування податкових зобов`язань з податку на землю.
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає,  що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що твердження позивача, наведені в апеляційній скарзі, є хибними та спростовуються положеннями чинного законодавства України. Уважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, представник відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що позивачу на праві власності належать об`єкти нерухомого майна (нежитлова будівля літ.А-1 загальною площею – 1318,7 кв.м. та нежитлова будівля літ. Б-1 загальною площею – 244,1 кв.м.), розташовані на частині земельної ділянки із кадастровим номером 6310137500:10:002:0148 площею 0,2768 га за адресою: АДРЕСА_1 (далі за текстом - земельна ділянка).
29.06.2023 контролюючий орган без проведення будь-яких заходів податкового контролю і складання матеріалів перевірок виніс відносно заявника за користування земельною ділянкою у 2023 році податкове повідомлення-рішення від 29.06.2023 за № 195725-2405-2030-UA63120270000028556 про визначення грошового зобов`язання з земельного податку в сумі 294 364,94 грн.
В основу оскарженого податкового повідомлення–рішення суб`єктом владних повноважень покладено використання такого алгоритму обчислення як: «639,78 грн» (базова вартість 1 квадратного метра) * «2,58» (зональний коефіцієнт (Км2))*«1,1» (коефіцієнт індексації за 2021 рік) * «1,15» (коефіцієнт індексації за 2022 рік) * «3» (коефіцієнт для зон впливу локального фактору (Км3) * 3 % (ставка податку на землю) * «10.000» (показник 1 га у квадратних метрах) * «0,15664» (площа належних заявникові на праві приватної власності об`єктів нерухомого майна, розміщених на земельній ділянці).
Скориставшись правом на оскарження рішення Головного управління ДПС у Харківській області у судовому порядку, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, за правилами ч. 2 ст. 77 КАС України обставин правомірності визначення позивачу обсягу податкових зобов`язань з плати за землю оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням та про правомірність оскарженого правового акта індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, та виходить з такого.
Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та ст. 377 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) набуття учасником суспільних відносин речового права власності на об`єкт нерухомого майна призводить до виникнення права користування земельною ділянкою, на якій розташований такий об`єкт нерухомого майна.
Суспільні відносини з приводу справляння публічного платежу у вигляді плати за землю регламентовані приписами ст. 269 - 289 Податкового кодексу України.
Так, згідно з п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України до кола платників плати за землю законодавцем віднесено: 269.1.1. платників земельного податку: 269.1.1.1. власників земельних ділянок, земельних часток (паїв); 269.1.1.2. землекористувачів, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; 269.1.2. платників орендної плати - землекористувачів (орендарів) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
Відповідно до п. 270.1 ст. 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування платою за землю є: 270.1.1. об`єкти оподаткування земельним податком: 270.1.1.1. земельні ділянки, які перебувають у власності; 270.1.1.2. земельні частки (паї), які перебувають у власності; 270.1.1.3. земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування; 270.1.2. об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
За правилами п. 271.1 ст. 271 Податкового кодексу України базою оподаткування платою за землю є: 271.1.1. нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; 271.1.2. площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено.
Отже за правилами п.п. 271.1 ст. 271 Податкового кодексу України базою оподаткування платою за землю є нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.
Разом із тим за приписами п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є: а) дані державного земельного кадастру; б) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; в) дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю); г) дані сертифікатів на право на земельні частки (паї); ґ) рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв); д) дані інших правовстановлюючих документів, якими посвідчується право власності або право користування земельною ділянкою, право на земельні частки (паї); е) дані Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначеного у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Пунктом 284.1 статті 284 ПК України визначено, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.
Органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки рішення щодо ставок земельного податку та наданих пільг зі сплати земельного податку юридичним та/або фізичним особам за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Згідно з Технічною документацією з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова, затвердженою рішенням Харківської міської ради від 27.02.2019 за № 1474/19, базова вартість одного квадратного метра земель міста Харкова станом на 01.01.2018 становить – 639,78 грн і підлягає подальшій індексації у порядку, встановленому законодавством України.
Аналогічне положення містить і п. 1.4 Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 18.12.2019 за № 1908/19.
Правила справляння плати за землю на території міста Харкова деталізовані нормами рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 (“Ставки плати за землю та пільги з земельного податку”).
Згідно з абз. 1 п.п. 1.1 п. 1 додатку № 2 до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 ставка земельного податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, становить 1,5 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Відповідно до абз. 2 п.п. 1.1 п. 1 додатку № 2 до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 ставка земельного податку за земельні ділянки, відносно яких відсутня довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, становить 3 відсотки від добутку базової вартості одного квадратного метра земель міста Харкова, помноженої на коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (під житлову та громадську забудову, для промисловості, транспорту тощо) (Кф), та на зональний коефіцієнт, який характеризує містобудівну цінність території в межах населеного пункту (економіко-планувальної зони) (Км2), за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Отже спеціальної нормою локального правового акта (рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17) запроваджено спеціальний критерій визначення ставки плати за землю відносно земельної ділянки на території міста Харкова, нормативну грошову оцінку якої проведено, а саме: наявність або відсутність довідки (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
У разі наявності довідки (витягу) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки ставка плати за землю земельного податку ставка земельного податку згідно з абз. 1 п.п. 1.1 п. 1 додатку № 2 рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 становить - 1,5 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
У разі відсутності довідки (витягу) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки ставка плати за землю земельного податку ставка земельного податку відповідно до абз. 2 п.п. 1.1 п. 1 додатку № 2 до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 становить - 3 % від добутку базової вартості одного квадратного метра земель міста Харкова, помноженої на коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (під житлову та громадську забудову, для промисловості, транспорту тощо) (Кф), та на зональний коефіцієнт, який характеризує містобудівну цінність території в межах населеного пункту (економіко-планувальної зони) (Км2), за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Таке правило локального правового акта з питання справляння плати за землю на території міста Харкова не суперечить приписам ст. 274 та ст. 277 Податкового кодексу України, не призводить до необґрунтованого збільшення розміру платежу, а тому не погіршує правового становища заявника у спірних правовідносинах.
Щодо моменту виникнення податкового обов`язку з плати за землю відносно земельної ділянки колегія суддів зазначає, що у 2023 році такий обов`язок виник з 01.01.2023, оскільки на цю календарну дату належні позивачу об`єкти нерухомого майна вже були розміщені на земельній ділянці.
Пунктом 286.2 ст. 286 Податкового кодексу України передбачено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а надалі такий витяг подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.
Згідно з п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, разом із детальним розрахунком суми податку, який, зокрема, але не виключно, має містити кадастровий номер та площу земельної ділянки, розмір ставки податку та розмір пільги зі сплати податку.
Як убачається з матеріалів справи, позивачу на праві власності належать об`єкти нерухомого майна (нежитлова будівля літ. А-1 загальною площею – 1318,7 кв.м. та нежитлова будівля літ. Б-1 загальною площею – 244,1 кв.м.), розташовані на частині земельної ділянки із кадастровим номером 6310137500:10:002:0148 площею 0,2768 га за адресою: АДРЕСА_1 , що учасниками справи не заперечується.
Оскаржене податкове повідомлення-рішення винесено до 01.07.2023, містить кадастровий номер, адресу, площу земельної ділянки та показник нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
За доводами позову та апеляційної скарги позивач визнає правильність усіх обчислень суб`єкта владних повноважень, окрім застосування значення коефіцієнта, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф) – «3», яке у відзиві на позов зазначене податковим органом як коефіцієнт для зон впливу локального фактору (Км3).
З цього приводу колегія суд зазначає, що згідно з ст. 285 Податкового кодексу України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік (п. 285.1 ст. 285); Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців) (п. 285.2 ст. 285).
Станом на 01.01.2023 як перший календарний день базового звітного періоду для плати за землю у 2023 році відносно земельної ділянки діяли норми Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів (затверджений Наказом Міністерства аграрної політики і продовольства України від 25.11.2016 за № 489, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19.12.2016 за № 1647/29777; далі за текстом – Порядок № 489).
Згідно з нормами Порядку № 489 коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), встановлюється на підставі Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 за № 548, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 за № 1011/18306.
Також згідно з нормами Порядку № 489, Км1 означав регіональний коефіцієнт, який характеризує залежність рентного доходу від місцеположення населеного пункту у загальнодержавній, регіональній і місцевій системах виробництва і розселення; Км2 означав зональний коефіцієнт, який характеризує містобудівну цінність території в межах населеного пункту (економіко-планувальної зони); Км3 означав локальний коефіцієнт, який враховує місце розташування земельної ділянки в межах економіко-планувальної зони.
Наказ Міністерства аграрної політики і продовольства України від 25.11.2016 за № 489 (а відтак і Порядок № 489) станом на 01.01.2023 діяв і був скасований Наказом Міністерства аграрної політики і продовольства України від 04.04.2023 за  №716 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19.04.2023 за № 643/39699; тобто у межах вже розпочатого перебігом базового звітного періоду для плати за землю у 2023 році відносно земельної ділянки) у зв`язку із необхідністю приведення у відповідність до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.11.2021 за № 1147   «Про затвердження Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок».
Пунктом 1 Постанови КМУ від 03.11.2021 за № 1147 затверджена Методика нормативної грошової оцінки земельних ділянок (далі за текстом - Методика № 1147).
Водночас п. 4 Постанови КМУ від 03.11.2021 за № 1147 установлено, що затверджена з урахуванням вимог пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України до набрання чинності Методикою, затвердженою згідно з пунктом 1 цієї постанови, технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, технічна документація із загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення (на відповідній території) є чинною до початку застосування рішення відповідного органу місцевого самоврядування про затвердження нової технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок.
За змістом Методики № 1147 найбільш наближеним до коефіцієнта, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), є коефіцієнт, який враховує цільове призначення земельної ділянки (Кцп) і за п. 11 Методики № 1147 визначається відповідно до додатка 8.
У розумінні п.п. 14.1.42 ст. 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - це сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Закону України від 11.12.2003 року, № 1378-IV «Про оцінку земель»  (далі за текстом - Закон України № 1378-IV) нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.
Згідно з абзацом третім частини першої статті 13 Закону України № 1378-IV нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться, зокрема, у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років (частина друга статті 18 Закону України № 1378-IV).
Відповідно до частини другої статті 20 Закону України № 1378-IV дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Частина перша статті 23 Закону України № 1378-IV встановлює, що технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Протягом місяця з дня надходження технічної документації з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель, нормативної грошової оцінки відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає та приймає рішення про затвердження або відмову в затвердженні такої технічної документації.
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина третя статті 23 Закону України № 1378-IV).
Зі змісту наведених норм права слідує, що визначення арифметичного показника нормативної грошової оцінки Земельної ділянки без задіяння коефіцієнта функціонального використання земельної ділянки (Кф) за нормами Порядку № 489 або без задіяння коефіцієнта, який враховує цільове призначення земельної ділянки (Кцп) і за нормами Методики № 1147, є неможливим.
Отже, з огляду на приписи п. 4 Постанови КМУ від 03.11.2021 за № 1147, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправним висновку суб`єкта владних повноважень про необхідність використання під час обчислення грошового зобов`язання з плати за землю відносно земельної ділянки за 2023 рік коефіцієнта, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф) із значенням – «3», позаяк такий коефіцієнт діяв станом на 01.01.2023 і передбачений умовами Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018, затвердженої рішенням Харківської міської ради від 27.02.2019 за № 1474/19.
Протилежне тлумачення з невідворотністю призводить до створення дискримінації, позаяк означає обчислення арифметичного показника нормативної грошової оцінки відносно земельної ділянки у покращених умовах, прирівняних до застосування коефіцієнта, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф) або коефіцієнта, який враховує цільове призначення земельної ділянки (Кцп) із значенням – «1», попри дійсні технічні властивості належних заявнику на праві приватної власності і розміщених на Земельній ділянці будівель – об`єктів нерухомого майна.
Разом з цим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обставини фізичного використання цих будівель – об`єктів нерухомого майна у цьому конкретному випадку не мають жодного юридичного значення, бо коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф) із значенням – «3», підлягає застосуванню через те, що інформація відносно земельної ділянки не внесена до Державного земельного кадастру та у відомостях Державного земельного кадастру відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель.
Обставин того, що у позивача існували нездоланні та непереборні перешкоди щодо внесення інформації відносно земельної ділянки до Державного земельного кадастру, на внесення до відомостей Державного земельного кадастру коду Класифікації видів цільового призначення земель, на отримання витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, понад 50 % якої припадає на площу належних позивачу на праві приватної власності нежитлових будівель – об`єктів нерухомого майна, судовим розглядом не встановлено.
Доводи позивача про неможливість виготовлення витягу з нормативної грошової оцінки земельної ділянки всупереч ч. 2 ст. 79 та ч. 4 ст. 161 КАС України не підтверджені жодними доказами.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, за правилами ч. 2 ст. 77 КАС України обставин правомірності визначення позивачу обсягу податкових зобов`язань з плати за землю оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням та про правомірність оскарженого правового акта індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд апеляційної інстанції також застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 18390/91, пункт 29).
Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи позивача, оскільки судом досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
За приписами пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 у справі № 520/29679/23  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	В.Б. Русанова    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено  27.03.2024 року