КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/8211/23                                                                     Головуючий у суді І інстанції Коренюк А.М.
Провадження № 22-ц/824/1766/2024                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
08 січня 2024 року                                                     м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та поділ такого майна,
 
в с т а н о в и в:
 
У травні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та поділ такого майна.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року позовну заяву визнано неподаною та разом із доданими до неї документами повернути заявнику з підстав неналежного усунення ним недоліків цієї заяви, визначених в ухвалі від 24 травня 2023 року.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що у районного суду не було правових підстав для повернення позовної заяви, оскільки він повністю усунув визначені судом недоліки пред`явленого позову, а саме на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху провів експертну оцінку спірного нерухомого майна, зазначив ціну позову, здійснив доплату судового збору, надав примірник позовної заяви та доданих до неї документів для відповідачки, а також розписку третьої особи про отримання позовної заяви з додатками.
14 червня 2023 року він подав до суду заяву про усунення недоліків, долучивши до неї всі необхідні документи, проте ухвалою від 03 липня 2023 року позовну заяву було повернуто з підстав недотримання ним вимог частини першої статті 177 ЦПК України, а саме подання цієї заяви, в якій зазначена ціна позову, в одному екземплярі та не подання копії такої заяви для інших учасників справи.
Позивач вважає такий висновок суду помилковим, оскільки цивільним процесуальним законодавством не передбачено подання заяви про усунення недоліків позовної заяви в декількох примірниках, така заява подається виключно для суду. Норма частини першої статті 177 ЦПК України не містить вимог щодо подання до суду копії заяви про усунення недоліків відповідно до кількості учасників справи. Крім того, при залишенні позовної заяви без руху в ухвалі від 24 травня 2023 року не було вказано такий недолік позовної заяви та спосіб його усунення, як порушення вимог частини першої статті 177 ЦПК України. Отже, висновок суду щодо повернення позовної заяви з підстав подання позивачем заяви про усунення недоліків в одному екземплярі є помилковим, суд на стадії вирішення питання про прийняття позову до розгляду допустився надмірного формалізму, що обмежує права позивача та перешкоджає йому у доступі до правосуддя.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_4 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки він допустив невиконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, а саме не надав для неї копію заяви про усунення недоліків, в якій зазначив ціну позову.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належним чином не усунув визначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки, а саме подав заяву про усунення недоліків в одному екземплярі із доданими платіжними квитанціями про доплату судового збору, проте в порушення вимог статті 177 ЦПК України не надав копії такої заяви, в якій ним зазначена ціна позову (у порядку усунення недоліків), та інші документи про сплату судового збору для відповідача та третьої особи.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини першої - третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. 
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Судом встановлено, що 18 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та поділ такого майна (квартири АДРЕСА_1 ).
На чотирнадцятому аркуші позовної заяви позивач зазначив, що ціна позову у вигляді повної вартості спірної квартири становить 697 404,00 грн.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам пункту 3 частини третьої статті 175, частини четвертої статті 177 та частини першої статті 177 ЦПК України, а саме:
- не зазначена ціна позову за правилами статті 176 ЦПК України на час звернення до суду (не проведена оцінка нерухомого майна); 
- не надано платіжних документів про належну сплату судового збору згідно дійсної ціни позову (вартості майна) за вимогу майнового характеру та за дві самостійні вимоги немайнового характеру; 
- не надано копії позовної заяви та всіх доданих до неї документів для відповідачки і третьої особи. 
14 червня 2023 року на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків, до якої додав: довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 07 червня 2023 року, зазначивши вартість спірної квартири в сумі 5 693 043,67 грн; квитанції про доплату судового збору від 13 червня 2023 року; примірник позовної заяви з додатками від 18 травня 2023 року для відповідачки; розписку третьої особи від 14 червня 2023 року про отримання позовної заяви з доданими до неї документами.
03 липня 2023 року суд першої інстанції постановив ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_1 визнав неподаною і повернув заявнику, вказавши, що станом на час постановлення цієї ухвали недоліки позову усунено не повністю, а саме: позивач, подавши до суду заяву про усунення недоліків із доданими до неї документами, не дотримався вимог статті 177 ЦПК України та не надав копії такої заяви, в якій зазначив ціну позову, інші документи про сплату судового збору для відповідача та третьої особи, а всупереч цьому заява була подана у одному екземплярі (для суду). Також суд зазначив, що ціна позову, згідно пункту 3 частини третьої статті 175 ЦПК України, є складовою позовної заяви та зазначається у позовні заяві, а не у заяві про усунення недоліків.
Процесуальні вимоги до змісту позовної заяви визначені статтею 175 ЦПК України. Відповідно до частини першої вказаної статті у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. 
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява, крім інших обов`язкових реквізитів, має містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.
Пунктами 2, 9 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна, а у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.
Ціна позову - це грошовий вираз майнових вимог позивача. Ціна позову визначається лише щодо майнових вимог, тобто тих вимог, які мають грошову оцінку.
Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи (частина друга статті 176 ЦПК України).
Згідно із частиною четвертою статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі, якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 16 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом вимог ЦПК такий обов`язок покладається на позивача. Проте, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд. Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору.
Системний аналіз вказаних норм прав свідчить про те, що визначення ціни позову входять до предмета доказування у даному спорі і встановлюються судом під час розгляду справи по суті на підставі поданих учасниками судового процесу доказів, тобто, такі обставини є предметом доказування у справі та оцінки судом відповідно до положень статей 76 ЦПК України.
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 914/3659/21 та від 15 березня 2023 року у справі № 759/10375/19.
Таким чином, хоча встановлення ціни позову для визначення розміру судового збору в порядку частини другої статті 176 ЦПК України і належить до компетенції суду, проте здійснюється воно на підставі доказів, поданих сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином усунув визначені районним судом недоліки поданої позовної заяви, зокрема, на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху провів експертну оцінку спірного нерухомого майна та зазначив у заяві про усунення недоліків ціну позову, доплативши виходячи з вартості спірного майна судовий збір.
Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву заявнику, посилався на невиконання позивачем вимог частини першої статті 177 ЦПК України з огляду на те, що позивачем була подана заява про усунення недоліків із зазначеною у ній ціною позову в одному екземплярі.
Відповідно до частини першої статті 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. 
Отже, вказана норма не містить вимог щодо подання до суду копії заяви про усунення недоліків відповідно до кількості учасників справи.
Колегія суддів зауважує, що при поданні заяви про усунення недоліків позовної заяви позивачем було подано до суду копію позовної заяви з додатками для відповідачки.
Водночас при залишенні позовної заяви без руху в ухвалі Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року не було вказано такий спосіб усунення недоліків позовної заяви, як подання позову в новій (виправленій) редакції із зазначенням актуальної ціни позову у вигляді вартості спірної квартири. Визначення ціни позову необхідно було для визначення точного розміру судового збору за пред`явлення позовних вимог майнового характеру.
Посилання суду першої інстанції на те, що ціна позову є обов`язковою складовою позовної заяви та зазначається у позові, а не у заяві про усунення недоліків, у контексті обставин даної справи є необґрунтованими, оскільки в позовній заяві ОСОБА_1 визначив ціну позову, однак суд з нею не погодився, вважаючи, що її розмір вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного нерухомого майна на час звернення до суду та це є недоліком позовної заяви, втім яким саме способом вказаний недолік підлягає усуненню всупереч вимогам частини другої статті 185 ЦПК України не вказав.
Ухвала суду про залишення позовної заяви без руху, як й інші судові рішення, має бути якісною, чіткою, зрозумілою стороні, якій запропоновано усунути недоліки позовної заяви (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 215/1484/20, від 24 травня 2023 року в справі № 757/31644/21-ц).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).
При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії», від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії», від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
У рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine») (заява № 23436/03) зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення ЄСПЛ від 21 лютого  1975 року у справі «Golder v. the United Kingdom», серія A № 18, пункт 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ від 29 липня 1998 року у справі «Guerin v. France», пункт 37).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Проте, повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 з мотивів невиконання ним вимог ухвали суду про залишення цієї заяви без руху, суд першої інстанції зазначеного вище до уваги не взяв, тому його висновок про те, що подання позивачем заяви про усунення недоліків із зазначеною у ній ціною позову в одному екземплярі лише для суду, являється належною підставою для постановлення оскаржуваної ухвали, є помилковим.
Вказівки суду першої інстанції щодо невиконання позивачем вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху не ґрунтуються на вимогах статей 176, 177 ЦПК України та не відповідають змісту тих недоліків, про які зазначав суд в ухвалі і які необхідно було усунути позивачу.
З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд приходить до висновку, що повернення позовної заяви з підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції. При поверненні позовної заяви суд першої інстанції виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами (повернення позовної заяви) та поставленою метою (реалізацією особою права на судовий захист).
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
Крім того, виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень статті 15 ЦК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та інтересів, у тому числі в спірних правовідносинах.
Отже, в суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав повертати позовну заяву  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та поділ такого майна заявнику, останньому належним чином не було забезпечено реалізацію права на доступ до правосуддя, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо повернення позовної заяви є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті позовних вимог не розглядається.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року скасувати, справу № 753/8211/23 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 08 січня 2024 року.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній