ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 січня 2024 року                                                                          
м. Київ
 
справа № 757/189/18
провадження № 61-12554св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача  - Петрова Є. В.,  
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінілон»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року в складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінілон», про захист прав споживачів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»(далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінілон» (далі - ТОВ «Фінілон»), про захист прав споживачів.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 14 червня 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриваБанк», були укладені договори банківського вкладу № SAMDN25000735903834                             (вклад «Стандарт на 12 місяців») на суму 21 134,00 дол. США та № SAMDN25000735899221 (вклад «Стандарт на 12 місяців») на суму                         4 913,39 дол. США.
 
Позивач вказувала, що у березні 2014 року у зв`язку із окупацією Автономної Республіки Крим російською федерацією, вона звернулася до філії «Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про закриття вкладів, що передбачено договорами.
 
Договір № SAMDN25000735903834 був достроково розірваний, сума вкладу переведена на картковий рахунок № НОМЕР_1 .
 
Договір № SAMDN25000735899221 був достроково розірваний, сума вкладу переведена на картковий рахунок № НОМЕР_2 .
 
Проте вказані карткові рахунки позивача були заблоковані. Позивач неодноразово заверталась до відповідача із вимогою про розблокування карткових рахунків, проте жодних шляхів вирішення проблеми у відповідь від відповідача не надійшло.
 
У зв'язку із викладеним ОСОБА_1 просила суд:
- зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами, що знаходяться на її особовому рахунку № НОМЕР_1 за договором від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735903834, в межах їх залишку, шляхом розблокування зазначеного карткового рахунку; 
- зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами, що знаходяться на її особовому рахунку № НОМЕР_2 за договором від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735899221, в межах їх залишку, шляхом розблокування зазначеного карткового рахунку;
- стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму невиплачених відсотків за договором від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735903834, починаючи з березня 2014 року в розмірі 9,75 % на суму вкладу;
- стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму невиплачених відсотків за договором від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735899221, починаючи з березня 2014 року в розмірі 9,75 % на суму вкладу.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Печерський районний суд м. Києва рішенням від 10 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив.
 
Зобов`язав АТ КБ «ПриватБанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами, що знаходяться на її особовому рахунку № НОМЕР_1 за договором від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735903834, у межах їх залишку, шляхом розблокування зазначеного карткового рахунку.
 
Зобов`язав АТ КБ «ПриватБанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами, що знаходяться на її особовому рахунку № НОМЕР_2 за договором від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735899221, у межах їх залишку, шляхом розблокування зазначеного карткового рахунку.
 
Стягнув із АТ КБ «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1 суму невиплачених відсотків за договором від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735903834, починаючи з 12 березня 2014 року до 23 лютого 2021 року в розмірі 9,75 % на суму вкладу 16 958,73 дол. США.
 
Стягнув із АТ КБ «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1 суму невиплачених відсотків за договором від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735899221, починаючи з 12 березня 2014 року до 23 лютого 2021 року в розмірі 9,75 % на суму вкладу 3 942,69 дол. США.
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що врегульовані статтями 1058, 1060, 1061 ЦК України, за положенням яких відповідач як банківська установа зобов`язаний був видати позивачу як вкладнику внесені ним грошові кошти та сплатити відсотки, які повинні були бути нараховані відповідно до умов укладених договорів банківського вкладу з відповідним нарахуванням відсотків за період дії договору. Так як відповідач вказаного зобов`язання не виконав у добровільному порядку, суд визнав вимоги позивача обґрунтованими.
 
Посилання банку на тимчасову окупацію території АР Крим та на те, що належним відповідачем за цим позовом повинне бути ТОВ «ФК «Фінілон» як правонаступник банку за договором переведення боргу, суд визнав безпідставними і таким, що суперечить чинному законодавству, оскільки позивач у справі як сторона договору та вкладник не надавала таку згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон».
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Київський апеляційний суд постановою від 09 листопада 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року в частині стягнення відсотків змінив, виклавши абзаци четвертий та п`ятий резолютивної частини рішення в такій редакції:
 
«Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму невиплачених відсотків за договором № SAMDN25000735903834 від 14 червня 2013 року, починаючи з 12 березня 2014 року до 23 лютого 2021 року в сумі 1 471,27 дол. США.
 
Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1  суму невиплачених відсотків за договором № SAMDN25000735899221 від 14 червня 2013 року, починаючи з 12 березня 2014 до 23 лютого 2021 року в сумі 342,05 дол. США».
 
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва 
від 10 листопада 2021 року залишив без змін.
 
Компенсував за рахунок держави на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 12 067,94 грн.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за вкладами в розмірі, встановленому на час дії договорів банківського вкладу (9,75 %), за період після їх розірвання, є помилковими. Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що укладені між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» депозитні договори не містять визначеного розміру відсоткової ставки за користування грошовими вкладами в разі неналежного виконання зобов`язань за договорами після закінчення строку їх дії, у зв`язку із чим на підставі частини другої статті 1070 ЦК України після пред`явлення позивачем вперше вимоги про повернення вкладів підлягають стягненню відсотки за ставкою, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу»                                     у розмірі 1 %.

 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У грудні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в якій просить скасувати вказані рішення в частині задоволених позовних вимог та у цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень у частині задоволення позовних вимог, заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі                     № 523/9076/16, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі № 761/30025/16, від 23 грудня 2021 року в справі № 910/13/21, від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18, щодо перевірки належності відповідача та обґрунтованості позову до нього. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, помилково не взяв до уваги факт переведення боргу за договорами депозиту на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон», який є новим боржником і який повинен відповідати за зобов`язання перед позивачем та бути відповідачем у справі.   
 
Скаржник вказує, що до матеріалів справи надано докази про те, що 
17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу із подальшим укладанням 
18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору.
 
Вказує, що неправомірним є висновок  апеляційного суду про те, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення позивача про заміну боржника з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки такі докази банк надав, а закон не регламентує чіткої та однозначної форми, у якій надається згода кредитора на переведення боргу. Закон (стаття 521 ЦК України) регламентує лише форму правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні, тобто самого договору про переведення боргу, але не форми погодження кредитора на таке переведення. Матеріали справи містять докази розміщення такої інформації на інтернет сторінці АТ КБ «ПриватБанк», а мовчазна згода кредитора свідчить про правомірність дій банку.
 
Також заявник не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції в частині стягнення з банку відсотків за ставкою «на вимогу», оскільки такий висновок суду не відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17, постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19, від 14 грудня 2021 року в справі № 757/51306/17, від 20 липня 2022 року в справі № 132/4437/18.
 
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва. 
 
Справа № 757/189/18 надійшла до Верховного Суду у лютому 2023 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 14 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN25000735903834 (вклад «Стандарт на 12 місяців»), відповідно до якого строк дії договору становить 
12 місяців та діє до 14 червня 2014 року включно (т. 1 а. с. 7).
 
14 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN25000735903821 (вклад «Стандарт на                                  12 місяців»), відповідно до якого строк дії договору становить 12 місяців та діє до 14 червня 2014 року включно (т. 1 а. с. 8).
 
За умовами укладених договорів банк сплачує позивачу проценти по вкладу згідно із договором від 14 червня 2013 року № SAMDN25000735903834 у розмірі 9,75 % річних, сума вкладу, згідно із умовами договору складає                  21 134,00 дол. США, згідно із договором від 14 червня 2013 року                                           № SAMDN25000735903821 - 9,75 % річних, сума вкладу, згідно із умовами договору складає 4 913,39,00 дол. США (т. 1 а. с. 7, 8).
 
У зв`язку із окупацією Автономної Республіки Крим російською федерацією у березні 2014 року, позивач звернулася до філії «Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про закриття вкладів, відповідно до пункту 9 договорів.
 
Договір № SAMDN25000735903834 був достроково розірваний, сума вкладу переведена на картковий рахунок № НОМЕР_1 , що передбачено  пунктом 3 договору.
 
Договір № SAMDN25000735903821 був достроково розірваний, сума вкладу переведена на картковий рахунок № НОМЕР_2 , що передбачено  пунктом 3 договору.
 
Позивач з березня 2014 року втратила можливість розпоряджатись своїми коштами, оскільки відповідач спочатку тимчасово, а потім зовсім припинив роботу своїх відділень на території Автономної Республіки Крим.
 
У матеріалах справи міститься наказ від 05 січня 2004 року № 07 Голови Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що з 06 січня 2004 року затверджена процентна ставка, зокрема, для вкладів «на вимогу» у гривні, доларах США та євро у розмірі 1 % (т. 1 а. с. 70).
 
Згідно із випискою від 26 лютого 2019 року договори вкладів були достроково розірвані 12 березня 2014 року (т. 1 а. с. 96-101). 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині не в повній мірі відповідають вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині не оскаржується, а тому в цій частині в касаційному порядку не переглядається.
 
Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
 
Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
 
Відповідно до статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договорів банківських вкладів, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.
 
Згідно зі статтею 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
 
Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.
 
Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені                   договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
 
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
 
Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.
 
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
 
У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін;     за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору.                                        У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».
 
Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 757/71432/17 (провадження № 61-5237св20).
 
Як встановили суди та вбачається з матеріалів справи, між сторонами справи існували зобов`язальні правовідносини з договорів банківських вкладів.
 
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , зокрема, просила стягнути проценти за договорами банківських вкладів за користування грошовими коштами за період з березня 2014 року.
 
Суд першої інстанції задовольнив ці вимоги, стягнувши з банку суму невиплачених відсотків за договорами починаючи з 12 березня 2014 року до 23 лютого 2021 року та виходив із того, що після розірвання договорів банківського вкладу розмір процентної ставки залишається незмінним.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку у цій частині позовних вимог, суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції про  стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за вкладами в розмірі, встановленому на час дії договорів банківського вкладу (9,75 %), за період після їх розірвання, та дійшов висновку, що після розірвання договорів вкладів розмір відсотків слід було обчислювати у період з 12 березня 2014 року до                 23 лютого 2021 року за ставкою 1 % «на вимогу», а не за ставкою, визначеною у договорах.
 
Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.
 
У справі, яка переглядається, установлено, що договорами банківського вкладу передбачено право сторін достроково розірвати договір з повідомленням про це іншої сторони за два банківські дні до розірвання договору (пункт 9).
 
Позивач скористалася правом на дострокове розірвання депозитних договорів, направивши банку вимогу про повернення вкладів, та згідно із випискою банку від 26 лютого 2019 року договори вкладів були достроково розірвані 12 березня 2014 року, що під час розгляду справи банком не заперечувалося. 
 
Отже, позивач до закінчення строку дії договору виявила намір про розірвання договорів банківських вкладів та ініціювала процедуру повернення їй грошових коштів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.
 
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 201/12075/14 (провадження № 61-5369св19) зазначено, що «відповідно до змісту договорів про заощадження, звернення позивача із відповідною заявою про розірвання договорів вкладу свідчить про те, що ці договори розірвані з 16 червня                      2014 року. […] Разом з тим позивач просив стягнути з відповідача на свою користь проценти за період з 16 червня 2014 року (дати розірвання договорів) до 15 серпня 2016 року (дати ухвалення рішення судом першої інстанції), вважаючи, що має право на отримання процентів за користування його коштами у розмірі, що сплачується банком за вкладом на вимогу, розмір яких становить 1% річних. […] У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року в справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що: «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. […] «в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Встановивши, що договори про депозит є розірваними з 24 липня 2005 року, апеляційний суд не врахував, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 25 липня 2005 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів по договору за період з 25 липня 2005 року по                    31 грудня 2016 року (457 863,01 грн) суди мали відмовити». У справі, що переглядається, суди встановили, що договори розірвані 16 червня 2014 року, а тому з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 16 червня 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому в проценти за інший період не нараховуються».
 
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) зроблено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Отже, після розірвання договорів банківського вкладу проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. 
 
При цьому договори банківських вкладів, укладені між сторонами, не містять умов та визначеного розміру ставки за користування грошовими вкладами у разі неналежного виконання зобов`язань за договорами після закінчення терміну їх дії.
 
Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після розірвання договорів, не застосовуються. 
 
Виходячи із зазначеного, як висновок суду першої інстанції про стягнення процентів за договорами банківських вкладів після їх розірвання за ставкою 9,75 %, так і висновок апеляційного суду про стягнення процентів за договорами банківських вкладів після їх розірвання за ставкою «на вимогу» у розмірі 1 % є помилковими, оскільки з моменту розірвання договорів нарахування передбачених договором та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів припиняється, а інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24 травня                   2023 року в справі № 756/420/17 (провадження № 61-18833св21), від 11 січня 2023 року в справі № 201/5390/16 (провадження № 61-10059св22).
 
Зважаючи на наведене рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду, на підставі статті 412 ЦПК України, підлягають скасуванню в частині стягнення процентів за користування вкладами за вказаний період з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог.
Отже, доводи касаційної скарги в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за договорами банківських вкладів знайшли своє підтвердження.
 
Однак, колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки                             17 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу з позивачем, у зв`язку з тим, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
 
Правила статті 520 ЦК України передбачають, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, яка має намір стати боржником. Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор може запропонувати здійснити заміну боржника.                                        У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений;                         б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника;                                    в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Ненадання згоди хоча б однією із сторін не дає підстав для заміни боржника.
 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
 
У статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
 
Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.
 
За статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
 
З огляду на те, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали договори у письмовій формі, вони містять умови про їх двостороннє волевиявлення, то передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовані до правовідносин сторін у цій справі.
 
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-9229св21),                                      від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50904/17-ц (провадження                                            № 61-9151св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 757/18534/19 (провадження № 61-13157св20), від 24 травня 2022 року в справі № 759/12094/19        (провадження № 61-19044св21) від 30 вересня 2022 року у справі                                         № 757/18882/20 (провадження № 61-992св22).
 
У постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження                            № 61-1297св22) Верховний Суд зазначив, що «законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).
 
Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не створив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу».
 
Доводи касаційної скарги про те, що від вкладника не надходило заперечень щодо переведення боргу банком на товариство, а тому за умовами та правилами банківських послуг вважається, що таке переведення здійснено зі згоди вкладника, Верховний Суд відхиляє, оскільки ці Умови та правила не підписані вкладником, а тому не можуть вважатися складовою умов договору банківського вкладу, з виконання якого і виник спір у справі, що переглядається.
 
Такі висновки відповідають правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
 
Верховний Суд врахував, що банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», під час розгляду справи такі обставини позивач заперечувала, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу, з приводу яких виникли спірні правовідносини у справі, що переглядається, та належним відповідачем у цій справі.
 
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги посилання заявника у касаційній скарзі на наявність чинного договору переведення боргу                                       від 17 листопада 2014 року, оскільки договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора (позивача), тобто не відбулося переведення боргу, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі.
 
Доводи касаційної скарги не містять посилань на незаконність рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами, що знаходяться на її особових рахунках, шляхом їх  розблокування, а тому в цій частині колегія суддів не наводить мотивів на їх спростування. За таких обставин колегія суддів вважає, що судові рішенні у зазначеній частині слід залишити без змін.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині стягнення процентів після розірвання депозитних договорів за період з 12 березня 2014 року до                 23 лютого 2021 року підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду слід залишити без змін на підставі статті 410 ЦПК України.
 
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
У жовтні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що існує виключна правова проблема щодо застосування статей 228, 520, 654, 1059 ЦК України як підстави для встановлення нікчемності договору про переведення боргу (заміна боржника) за обставин укладення такого договору в письмовій формі проте за відсутності згоди кредитора на укладення такого договору.
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Верховний Суд неодноразова вказував, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
Оцінюючи наявність підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з мотивів, наведених у клопотанні АТ «КБ «ПриватБанк», Верховний Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскільки позивачі (вкладники) не надавали згоду на переведення боргу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.
 
Також Верховний Суд неодноразово викладав висновки про те, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (див.: постанови Верховного Суду від 07 серпня                        2023 року у справі № 753/18639/20, від 28 листопада 2022 року у справі                             № 202/5076/19, від 22 березня 2023 року у справі № 757/42001/21, від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18, від 20 січня 2021 року у справі                                       № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19,                                            від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 та ін.).
 
Редакція статті 520 ЦК України з часу підтвердження наведеного висновку Великою Палатою Верховного Суду не змінилась, контекст суспільних відносин також не змінився, критеріїв наявності виключної правової проблеми при тлумаченні положень статей 228, 520, 654, 1059 ЦК України для оцінки дійсності чи недійсності договору про переведення боргу без згоди кредитора - клопотання банку не містить, а тому Верховний Суд дійшов переконання, що відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суд з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416  ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
                        
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
При зверненні до суду із цим позовом позивач судовий збір не сплачувала, посилаючись на те, що є споживачем, яка на підставі частини третьої              статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільняється від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням її прав. 
                        
Колегія суддів скасувала судові рішення про стягнення процентів за депозитними договорами за період з 12 березня 2014 року до 23 лютого                     2021 року та відмовила у задоволенні цих вимог у зв`язку з розірванням договорів. Тобто між сторонами існують правовідносини з виконання грошового зобов`язання, на які не поширюється дія умов договорів та Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, позивач не звільнена від сплати судового збору. З розірванням договорів між банком та позивачем споживчі правовідносини припинені.
                        
Схожі висновки щодо розподілу судових витрат містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 та Верховного Суду від 11 січня 2023 року в справі № 201/5390/16.
                        
Ураховуючи, що судові рішення підлягають скасуванню в частині стягнення процентів за депозитними договорами за період з 12 березня 2014 року до                 23 лютого 2021 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а також виходячи з пропорційності розміру задоволених вимог, із ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір у розмірі 13 215,00 грн за подання апеляційної скарги та 2 819,20 грн за розгляд справи касаційним судом, всього у розмірі 16 034,20 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити у задоволенні клопотання Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів за депозитними договорами за період з 12 березня 2014 року до 23 лютого                      2021 року скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів за депозитними договорами за період з 12 березня 2014 року до 23 лютого                      2021 року відмовити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року в частині розподілу судових витрат скасувати.
 
В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада                     2022 рокузалишити без змін.
 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 16 034 (шістнадцять тисяч тридцять чотири) гривень 20 коп., сплачений банком за подання апеляційної і касаційної скарг.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                    Є. В. Петров
 
Судді:                                                                                     А. І. Грушицький 
                                                                                              
І. В. Литвиненко 
                                                                                              
В. В. Пророк
 
В. В. Сердюк